The Project Gutenberg eBook of Vuoksen varrella: 1-näytöksinen laulunsekainen kansannäytelmä

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Vuoksen varrella: 1-näytöksinen laulunsekainen kansannäytelmä

Author: Martti Wuori

Release date: December 16, 2015 [eBook #50703]

Language: Finnish

Credits: Produced by Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VUOKSEN VARRELLA: 1-NÄYTÖKSINEN LAULUNSEKAINEN KANSANNÄYTELMÄ ***

Produced by Tapio Riikonen

VUOKSEN VARRELLA

1-näytöksinen laulunsekainen kansannäytelmä

Kirj.

MARTTI WUORI

Kansan Näytelmäkirjasto.

Helsingissä 1910,

Suomalainen Kustannus-O.Y. Kansa.

Hämeenlinna 1910,

A. W. Leinosen kirjapaino.

HENKILÖT:

JUSTIINA, Suvantolan emäntä.

JANNE, hänen poikansa.

MIILI, orpo, kasvattityttö Suvantolassa.

NIKI, nuori mustalainen.

MANJA, hänen naisensa.

MIIHKA, |

NASTJA, | Nikin vanhemmat.

Pitäjän nuorisoa: poikia ja tyttöjä.

Mustalaisia: miehiä, naisia ja lapsia.

On ajateltu tapahtuvan Vuoksen varrella, mutta voidaan sovittaa mille muullekin seudulle tahansa Suomessa. Sen mukaan on myöskin kansallispukuja käytettävä ja mikäli mahdollista paikkakunnan lauluja laulettava.

Mustalaiset puhuvat venäjänvoittoista karjalaissuomea ja heidän pukunsa ovat kirjavan koreita, vaan enimmäkseen kuitenkin riekaleisia.

Laulut, joiden sanat eivät ole tähän painetut, löytyvät vastaavien numerojen mukaan Erkki Melartinin julkaisemasta kokoelmasta "Kansanlauluja Käkisalmelta"; "Vihurin laulu" ja laulu "Uskottomalle", jotka on säveltänyt herra Leevi Madetoja, sekä mustalaislaulujen sävellykset ovat myös musiikkikaupoista ostettavissa.

Kykyjen ja varojen mukaan voi lauluja vaihtaa toisiinkin, jopa jonkun jättää poiskin. Samoin voi menetellä tanssienkin suhteen — varsinkin pienehköillä näyttämöillä.

Näyttämö kuvaa Suvantolan talon pihaa. Vasemmalla on asuinrakennus portaikkoineen ja etualalla olevan ikkunan seinustalla kiikkulauta. Oikealla on aittoja ja perempänä, toisella puolen tietä, talli. Taustalla näkyy peltoa, laaja Vuoksen suvanto ja vastarannan koivumetsä.

On tyyni, ihana, auringonpaisteinen, Juhannuksen jälkeinen lauantai-ilta.

* * * * *

MIILI (on etumaisessa aitassa, jonka ovi on auki ja hyräilee puolikovaan laulua N:o 1: Melartin, "Kansanlauluja Käkisalmelta" n:o 19).

MANJA (jonka huivi on soljunut puoliväliin niskaa, niin että korvat suurine koristerenkaineen ovat paljaat, tulee, hiipien ja vilkkuen mustilla, hehkuvilla silmillään ympärilleen, aitan takaa esille, pysähtyy nurkan kohdalle etualalle ja kuiskaa): Niki!… Niki!!

NIKI (jonka takaraivolle asetetun lakin alta mustankiiltävät hiuskiehkurat valuvat otsalle, kauniisti varjostaen hänenkin tummia, levottomia silmiään, ja jonka lyhyen, avoimen takin sekä karkean, pesemättömän, kaulanapista aukiolevan paidan välistä näkyy puoli rintaa, minkä poikki, toisen olkapään yli, on viskattu nuora- ja rautalankavyyhti, siinä riippuvine avaimineen, tiirikoineen, valinkauhoineen y.m. pikku työkaluineen, tulee, samoin varovasti, vastaiselta puolelta esille asuinrakennuksen päädyn kohdalle ja kuiskaa, kädellään sanojaan suojaten): Tiedän: kotona ovat… emäntä tuvassa, nuori isäntä tallissa.

MANJA (Edelleen kuiskaten): Ja tyttö täällä — aitassa.

NIKI (Samoin): Tullaan myöhemmällä takaisin.

MANJA (Samoin): Hyvä! Kuka ties siksi… —

MIILI (kuuluu liikkuvan aitassa).

MANJA (Samoin): Hsss! (Huiskauttaa kädellään Nikille poistumismerkin ja molemmat lentävät, kuin nuolet, takaisin, kumpikin taholleen.)

MIILI (Tulee aitan ovelle): Kuka se täällä?… Oli ihan kuin joku olisi haastanut… Vai jokohan nyt korvissani kummitteli?! (Astuu alas pihaan ja katsahtaa aitan taakse.) Kas! Kuka se tuonne metsään viilletti?… Seköhän se… täältä…? Olisikohan ollut joku naapurin tytöistä kujeilemassa… niemelle mennessään?… Vaan eihän se silloin tuonnepäin… Katosi niin, ettei enää kinttujakaan erottanut. (Menee takaisin aittaan ja alkaa jälleen ensin hyräillä, vaan sitte laulaa, täydellä äänellä, samaa laulua.)

JUSTIINA (Tulee kohta ulos asuinrakennuksesta, pysähtyy portaikolle ja, kun Miili on laulanut laulun loppuun, kutsuu leppeästi): Miili!

MIILI (hyräilee, kuulematta, edelleen puolikovaan).

JUSTIINA (Kovemmin, vaan samalla äänen sävyllä, kuin äskenkin):

Miili, hoi!

MIILI (Tulee esille, pukemistaan lopetellen,) Hoi, hoi! Täällä olen.

JUSTIINA: Sitähän minä kummastelen, että vielä kotona viivyttelet, vaikka niin nuorten seuraan käkesit — niemelle…

MIILI: Ka, vielähän minä tuonne…

JUSTIINA: Entäs Janne? Missäs hän on?

MIILI: Eiköpähän hänkin vielä tuolla tallissa liene. Taannoin ainakin vielä kuului sieltä hänen puhettaan "Vihurin" kanssa.

JUSTIINA: No, on se poika nyt siihen oriiseensa, toden perään, niin ihastunut, ettei maailmassa enää tahdo muuta muistaakaan.

JANNE (Ääni kuuluu samalla tallista): Soh, soh, "Vihuri" poikaani, soh!!

MIILI: Tuota! Enkös sanonut?! Siellähän se on.

JUSTIINA: Sielläpä siellä! On se…!!

JANNE (alkaa tallissa laulaa täyttä kurkkua laulua n:o 2: Melartin,

"Kansanlauluja Käkisalmelta" n:o 15).

MIILI: Ettäkö olisi pitänyt häntä puheillenne käydä käskemässä, vai?

JUSTIINA: Eikä. Muutenhan vain tiedustelin, kun minusta tupaan näytti, ikäänkuin täällä olisi joku käynyt.

MIILI: Sitähän minäkin… Joku ehkä lienee ilman vain aikojaan… tästä ohi puikahtanut.

JUSTIINA: Annas olla! Kuunnellaan sen laulua!

MIILI: Kuunnellaan!

JUSTIINA (Kun Janne on lopettanut laulunsa ja hiljakseen viheltelee sen loppuosaa): Sinunpa äskeinen laulusi oli niin alakuloinen. Mitä se semmoinen alituinen nuotti tietää? Eihän tuo nyt oikein sovi…

MIILI: Sehän se juuri minulle —

JUSTIINA: Niinkö? Ethän sentään alkane vielä "Vihurille" kade olla, vai, Miili?

MIILI: No, jospa ei muille, niin joutaa hän minun puolestani sen verran hevostaan kyllä rakastaa.

JUSTIINA: Joutaa! Semminkin kun "Vihuri" varmaan teidät papin pakinoille viekin ja, kuka ties, jo kohtakin.

MIILI: Kukapa sen niin tietää?!

JUSTIINA: No? Kuinka niin?

MIILI (on vaiti).

JUSTIINA: Mitä sinä sillä, Miili, tarkoitat?

MIILI (Vältellen): Eipä mitään… sen kummempaa. Ei nyt puhuta siitä.

JUSTIINA: Puhutaan, puhutaan! Ja puhu nyt suusi puhtaaksi vain, kun kerran puhuaksemme! — Sinäkö sitä sitte olet ruvennut lankoja hellittämään, vai?

MIILI: Minäkö?! Enkä, en. Miksikäs minä? Kuinkas minä?…

JUSTIINA: Mikäs sen maidon sitte on hapannuttanut? Ettäkö olisi jotakin Jannen puolelta…? Vaan johan hän on aikoja ollut niissä hommissa, että…

MIILI: … näyttää jo vähän siltä, kuin hän niihin hommiinsa vain aikailemaan jäisikin.

JUSTIINA: Joutavia sinä nyt niin luulet, Miili. Tiedänhän minä, kuinka hän on sinuun kiintynyt, vaikka hän muuten nuorekseen vielä — ja ehkäpä luonnoltaankin — on siinä asiassa vähän niinkuin saamattomaksi näyttäytynyt. Muuta siinä minun tietääkseni ei ole. Vai oletko sinä, Miiliseni, jotakin muuta hänessä huomannut? Sano! Istutaan tähän kiikkulaudalle! (Vetää Miiliä kädestä istumaan viereensä kiikkulaudalle.) Noin, — no?! Sano! Kerro! Mikä syy sinulla on niin ajatella?

MIILI: Mitäs minä?… Enhän minä… Ei minulla mitään erikoisempaa ole.

JUSTIINA: No, kun ei ole, niin mitä sitä syyttä sitte kummempia kuvitteleekaan.

MIILI: Voipa ehkä hänkin mielessään — niinkuin varmaan tekeekin — vielä kuvitella sitä viime syksyistä…

JUSTIINA: Vai sitä sinä?! No, nyt minä äkkäsin. Vai luulet sinä sen mustalaistyttöletukan niin hänen sydämensä vallanneen, että hän todenperään…

MIILI: Kukapa sen niin varmaan tietää?!

JUSTIINA: Tuommoinen jonnin joutava maankiertäjä, joka on päivän täällä, toisen siellä. Jos se saattoi silmillään hetkeksi pojan pään vähän pyörälle, niin se ei suinkaan sen enempää merkitse.

MIILI: Jokopahan sille sydämelle mitään mahtaa! Ei sille ole taidettu ihmisvoimin aitoja panna koskaan.

JUSTIINA: Olisin minä ainakin sitte sille pikinaamalle semmoisen ojan kaivanut, ettei se olisi päässyt siitä yli eikä ympäri — ei kissan kuppiakaan tähän taloon nuoleksimaan.

MIILI: Ettei vain Janne silloin olisi puolestaan yli harpannut ja perässä juossut — niine hyvineen!

JUSTIINA: No, jo minä nyt jotain kuulen! Vaikka itse olet tässä istunut ja nähnyt, että pojalla on vieläkin ymmärrystä enemmän päässä, kuin pitkissä koivissaan! Ole huoleti, Miili kulta! Vaikka Janne vielä nuori ja vallaton onkin, niin on sillä semmoisen hölyn pölyn takana kyllä vakavammat tuumansa. Tuon joutavan jutun takia ei sinulla ole vähintäkään syytä luulla, ettet sinä olisi kuitenkin pohjimmalla hänen sydämessään, — se on varma, se.

MIILI: Olisipa hän sitte, minusta nähden, jos se ihan niin olisi, välimmekin sillä pohjalla pitemmälle, jopa perillekin, vienyt.

JUSTIINA: Luuletko sinä, etten minä ainakin puolestani ole sitä mitä hartaimmin toivonut — joka suhteessa?!

MIILI: Enhän minä sitä epäillä saata — teidän puolestanne — varsinkin kun sen nyt ihan omasta suustannekin kuulen.

JUSTIINA: Niinkö jo sitte kuitenkin, että olet voinut, Miili, uskoa, että minä olisin tähän syypää ja olisin koettanut sitä vastaan vaikuttaa? Jo minä nyt kummia kuulen!

MIILI: Enhän minä sitä… Elkää nyt niin…!

JUSTIINA: Se asia kun on ihan päinvastoin. Hartain toivoni se on — oman, ainoan Jannenikin tähden. Pitäisihän, näetsen, sinun jo se tietää kaikesta, että minä kovin mielelläni sinut hänelle suon, kovin mielelläni sinut miniäkseni tahdon, ja etten, niinkuin jo sanoin, mitään sen parempaa toivo, kuin että asiasta tulisi tosi niin pian kuin suinkin.

MIILI (Painautuu, heltyen, Justiinan olkapäätä vastaan): Kyllähän minä… Tiedänhän minä: tehän olette aina ollut niin hyvä minua — orpotyttöä kohtaan. Kiittäähän minun vain teitä pitää kaikesta, kaikesta…

JUSTIINA: Elä nyt joutavia — tuolla lailla, Miili! Ei tässä nyt kiitoksista puhe ole. Sinä olet itse, sen sanon sinulle suoraan, niin herttainen tyttö, reipas, ahkera ja työhön pystyvä, jotta harvasta vieraasta palkkalaisestakaan talollemme niin suurta hyötyä olisi, kuin sinusta.

MIILI: Mitäs minä…? Enhän minä muuta, kuin vain kykyni mukaan tahdon velvollisuuteni täyttää teitä kohtaan, joka, kohtaloani säälien, minut tänne taloonne otitte.

JUSTIINA: Miili kulta! Kukapa ei sinua olisi säälinyt, kun neljättätoista käydessäsi täydeksi orvoksi maailmaan jäit. — Tiedäthän, kultaseni, — olenhan senkin sinulle usein kertonut, — että äitivainajasi oli minun paras lapsuuden toverini. Sen tautta, näet, olet minulle vielä monta vertaa rakkaampi. Ja sen tauttakin juuri niin halusti toivon sinua ainoan poikani vaimoksi, — tulen jättämään sinulle Suvantolan emännän paikan. Talon vanhana leskiemäntänä tyydyn sitte opettamaan teitä, nuoria, elämänne taipaleella, tulen iloitsemaan onnesta, jota teille toivotan, ja rukoilen, että surun kuormaa tulisi kannettavaksenne niin vähän kuin suinkin. — Niin, nuoria, reippaita ja terveitähän te olette vielä molemmat. Iloitkaa siis elämästä, niin kauan kuin se on sallittu! Kisailkaa ja laulakaa itsellenne iloksi, ratoksi meille muillekin! Heitä pois nyt sinäkin, Miili, kaikki tuhmat tuumat, musta mieli ja hapan naama! Laula minulle tuon äskeisen surullisen viisun sijaan joku iloinen, leikkisä laulu, joka saa sydämen sykähtelemään!

MIILI: No, saatanhan minä sen. Te saittekin tässä kuin loihtimalla mieleni taas muuttumaan — hauskemmalle päälle. (Laulaa laulun n:o 3: Melartin, "Kansanlauluja Käkisalmelta" n:o 18.)

JUSTIINA: No, kiitos, kiitos siitä, kultaseni! Ja nyt minä otan sitten sen äskeisen asian puheeksi Jannenkin kanssa. Hänen pitää saada kuulla, että tahdon toivoni täytetyksi turhia viivyttelemättä. (Nousee istualtaan.) Kas, tuollapa hän näkyy tulevankin.

MIILI: Ei… elkää nyt! Antaa hänen itsensä… Näyttää kuin tahallaan tuppautuisi… Ei nyt…

JUSTIINA: No, kah! Kun ei, niin ei. Olkoon nyt sitte sinun kuullen.

Eihän sinun nyt noin tarvitse hätääntyä.

MIILI: Minä tästä muuten jo lähdenkin niemelle. (Aikoo mennä perälle.)

JANNE (Tulee samalla häntä vastaan, päitset kädessä, jotka ripustaa tuvan nurkkahirteen): Täällähän sinä, Miili, vielä, näen mä, äidille veisaat. Kai jo ääntäsi tuolla koivikossakin kaivataan.

MIILI: Eiköpähän sinunkin. Lähde mukaan!

JUSTIINA: Niin. Menkää yhdessä! Mene nyt Miilin kanssa, Janne!

JANNE: En minä sinne viitsi. Mitä minä siellä teen?

JUSTIINA: Mitäkö teet?! Sitä mitä muutkin nuoret. Vai "Vihurilleko" sinä ikäsi jo aiotkin veisata, sinä? Ihan taidat olla hullaantunut siihen.

JANNE: On se vähän niinkuin totta sekin. — Rakkaus ei ole mikään potaatti.

JUSTIINA: Ja tuon sinä vielä kehtaat — tässä…

MIILI (joka on seisahtunut perälle, kääntyy mennäkseen).

JUSTIINA (Soimaten Jannelle). Näetsen! Yksinkö hänet sitte lasket?

JANNE (Miilin jälkeen): Tpruu, säkki, hevonen putos! (Pidättäen häntä). Kah! Minnekäs sinä semmoista kiirettä pidät? Et suinkaan sinä ollut pahaksi panevinasi? Ymmärräthän sinä, ettei hevonen ole nauriin naatti?

MIILI: Kyllä, kyllä! Hyvinkin ymmärrän.

JUSTIINA: Vähemmästäkin! Että on siinä välinpitämättömyyttä enemmän kuin tarpeeksi jo.

JANNE: Kah! Mitä tuossa hätäilee! Niinkuin ei vähemmällä kerittäisi.

Saatanhan minä mukaan tulla, jahka joudun. Odota sitte!

JUSTIINA: No, jo sinusta, todenperään, on tullut oikea mustalaishuijari! Yhtä viisas taidat olla, kuin hevosesikin.

JANNE: Niinkö? No, ei sitte hätää. Sillä uskokaa pois, äiti, kyllä tämä "Vihuri" on niin järkevä, että oikein tekee mieli yht'mittaa sen kaulassa kiikkua ja turpaa pussata.

JUSTIINA: M-h-h! Ettei enää vaimoakaan tarvitse itselleen ajatella.

JANNE: No, ei ihan kuitenkaan. (Vilkaisee Miiliin.) Saattaahan se olla vähän niinkuin toista, vaimoväki, luonnoltaan, ja ajan tullen tarvis sitäkin.

MIILI: Kyllä se on totta, — täytyy se minunkin sanoa, että "Vihuri" on hevosekseen harvinaisen älykäs eläin. Minunkin ääneni se jo etäältä tuntee ja paikalla hirnahtaa, kun sille vihellän.

JANNE: Kuuletkos, äiti?!

JUSTIINA: Tietää, näen mä, kuka sen isännän kaurapussin täyttää, heh-heh-heh!

MIILI: Niin ettei taitaisi olla vieraan hyvä ruveta sitä laitumilleen viemään.

JANNE: No, se on varma, että kyllä se sen aika potkulla luotaan käännyttäisi, kun vain oman väen äänen kuulee. — Ja, voi sun juutas, kuinka kaunis se on! Kaikki siinä on ensimäistä sorttia. Kuulkaahan: tämän laulunkin olen sille tekaissut! Se on "Vihurin laula".

(Laulaa laulun N:o 4.)

Vihurini, Vihurini, pohjan tuuli,

Silmässä päivän kilo,

Norja sen niska, herkkä huuli,

Ohjissa olla ilo.

Vihurini, Vihurini, orhi oiva,

Siloinen silkkipinta,

Solakka selkä, lanne loiva,

Tuhansissa sillä hinta.

Vihurini, Vihurini, tuuli tuima,

Voimakas, viisas hepo,

Joutuisa juosten, vauhti huima,

Seistessä lempee lepo.

Vihurini, Vihurini, tuuli vinha,

Tuiskuna tietä juokse!

Haihduta huolet, mieli inha

Kiitäissä kullan luokse!

Vihurini, Vihurini, poika hellä, —

Kultaa nyt mull' on kaksi,

Henttun' on luotu hellitellä,

Poikapa juoksijaksi.

Vihurini, Vihurini, pohjan tuuli.

Kotihin tuo jo kulta! —

Kiitokset kuiskaa armaan huuli,

Appehet saat sä multa.

No? Mitäs sanotte? Eikös se ollut laulu sekin?

MIILI: Olihan se, oikein hyvä.

JUSTIINA: Kaikkia sinä hassutteletkin.

JANNE: Mikäs siinä sitte oli vika? Rakkauden laulu, jota ei kukaan voi panna pahakseen. (Taputtelee Miiliä olkapäälle.)

JUSTIINA: Minulla on tuosta vanhan vakavampi mieli.

JANNE: Mikä sitte? Antakaa tulla!

JUSTIINA (Tarkoittavasti): Että kyllä ne kaksinlaulut, joita niin usein — ennen — Miilin kanssa käsitysten lauloitte, ovat paljoa, paljoa kauniimmat. Ne laulut pitivät teitä yhdessä, vierekkäin, likempänä toisianne.

JANNE: Nehän ovat jo niin loppuun kuluneet.

JUSTIINA (Kuin äsken): Vai loppuun kuluneet?!

JANNE: Eikö sinustakin, Miili?

MIILI (Kainosti, leppeästi): Ei-kä. Ei minusta…

JUSTIINA: Siinä sen näet. Koettakaahan vielä! Eikö tuo vanha herttainen sydämen laulu nytkin kaikuisi kauniimmalta, kuin äskeinen kevytmielinen rallatuksesi?!

JANNE: Ihanko totta?!

MIILI: Miksikä — ei. Kun ei Janne tahdo —

JUSTIINA (Pahastuen): No, kun ette sen vertaa tahdo mielikseni tehdä, niin olkaa ilman! (Aikoo mennä sisään.)

JANNE (Pidättäen äitiään): No, nyt on pentele! Kaikkihan tässä pillastuvat! Mitä te nyt noin, äiti?! Eihän tässä jäniksen selässä olla. Lauletaanhan me, jahka saamme äänemme vireeseen. (Kakistelee kurkkuaan.)

JUSTIINA (Leppyen): Olisipa tuo jo hyvinkin aika teidän saada äänenne vireeseen!

JANNE: Lauletaan, Miili! — Tule tänne kainalooni!

MIILI (Jannen vieressä): Siitä onkin jo niin pitkä aika, kun on yhdessä laulettu. Mutta koetetaan!

JANNE: Ehkä se vielä käy. — Elkää te vain, äiti, liiaksi tahtia hopuuttako, muuten saattaa kaikki mennä penkin alle.

MIILI (Syrjään): Sitähän minäkin.

JUSTIINA: No, en, en nyt sitte… (Istuutuu portaille kuuntelemaan, pää kämmenen varassa ja ajatuksiinsa vajoten.)

JANNE (Rykäisee): No! Höm! (Laulavat laulun n:o 5: Melartin,

"Kansanlauluja Käkisalmelta" n:o 16.)

MIILI (tempautuu, kun laulu on loppuun laulettu, Jannesta irti ja, pyyhkien kyyneleitä silmistään, juoksee nopeasti perälle, vasemmalle).

JANNE: Kah! Jokos sauna rupesi palamaan, kun hän niin kiireesti katosi?!

JUSTIINA (Myöskin heltyneenä): Voi, se tässä vähän muitakin itkettää, kuin vain sitä, jonka hyppyset ovat tulessa. Vai miltä se itsestäsi tuntui? Eikö sinulla ole mitään sanottavaa?

JANNE: Että olisihan hän ainakin joutanut jäädä kiitoksia odottamaan.

JUSTIINA: Vai ei muuta? Ne hän minulta kyllä jo sai ennenkuin sinä tänne tulitkaan. Se tyttö, näet, onkin semmoinen, ettei se turhista välitä. Milloinkahan vain sinä, poikaseni, opit hänelle oikean arvon antamaan?

JANNE: Koht'sillään, äiti, jahka tästä vähän vanhenen.

JUSTIINA: Ja viisastut, näsäviisas hulivili! Mutta jopa tuota pitäisi parikymmenvuotiaalta voida hiukkasen vakavampaa luontoa vaatia.

JANNE: Voipa voi. Ja ehkä sitä antaakin on, kun oikein kovalle ottaa ja talo tarvitsee.

JUSTIINA: Kyllä se jo, talo, oikein todella sinulta sitä tarvitsee, — siinä sinä ihan kipeimpään kohtaan osasit. Eikä vain vakavampaa luontoa, vaan myös aisoihinsa asettunutta perheellistä isäntää — vankemmalta näyttääkseen sekä oman itsensä että muittenkin vuoksi.

JANNE: Kah! Mistäpä se tämmöinen aituri mielestänne sitte sen perheen sieppaa, jos se asia vain siinä on. Tiedättehän sen, äiti, omasta kokemuksestanne, ettei se taivaasta tipahda.

JUSTIINA: No, ei sinun kanssasi enää voi vakavasti puhuakaan. Kaikki vain pilaksi käännät, vaikka minä ihan tosissani haastan. — Perheen alku sinulla kyllä on ihan lähettyviltä otettavissa, kun vain et vitkastele ilman aikojasi, — sen tiedät itsekin. Ja siitä vain tahdoin sinulle huomauttaa, kun siihen juuri tässä aihettakin sain.

JANNE (Leikkisästi): Mutta Herran pieksut! Johan se juttu on alustettu ja pytyssä nousemassa. Mitä siitä sitte joutavia intoilee?! Enpä totta toisen kerran ole vielä semmoista äitiä nähnyt, jonka niin tekisi mieli lapsenlapsia, kuin teidän.

JUSTIINA (Päivitellen): Voi, voi, sitä poikaa, mitä se haastaa! Ei sun kanssasi nyt tolkkua tule mitään.

JANNE (Puhkeaa yht'äkkiä, äitinsä edessä, äänekkäästi laulamaan laulua N:o 2, vaan katkaisee rutosti, kun kääntyy ja huomaa perällä NIKIN, joka sinne tallin puolelta on esiin hiipinyt): Keh, keh! Mustalainen!!

JUSTIINA (Säpsähtäen): Hyi, kuin säikäytti! Oikein sydän hytkähti!

NIKI (Tulee lähemmäksi): Hyvää iltaa, hyvät inehmot!

JANNE: Vai täällä sinä taas olet meidän seudullamme, senkin paholainen?!

NIKI (Nopeasti): Mustalainen olen, Niki nimeltäni, vaan en mitään pahaa ole koskaan kenellekään tehnyt. Enkä tässä talossa liioin ole vielä kertaakaan käynyt.

JANNE: Soh! Soh!

NIKI: En, jukoliste. Tänään ensi kerran.

JANNE: Et sitte näin pitkälle päässyt! Nimismies taisi jo tienhaarasta takaisin käännyttää. — Tunnet kai meidän Holopaisen?

NIKI: En tunne, en. Rehellistä työtä teen. Eikö (Justiinalle) emännällä satu olemaan vanhoja kattiloita paikata tahi (Jannelle) nuorella isännällä sikoja kuohita, morsiamelle sitä paitsi kyllä osaan korvarenkaita takoa.

JANNE: Ja kaupantekiäisiksi varastaa, mitä tielle sattuu.

NIKI: Valetta on, valetta on se.

JUSTIINA: Mene nyt, hyvä mies, pois vain. Ei ole meillä mitään työtä antaa.

JANNE: Vuottakaahan, äiti! Antakaahan kun minä sen kanssa vielä pakisen. — Kuulehan: montako tusinaa teitä taaborissanne on?

NIKI: Ei ole kuin isä, äiti, nainen ja muutamia kakaroita. Toista joukkoa on vähän toisella kymmenennellä, — kaikki nuorta ja kaunista väkeä.

JANNE: Niinkuin sinäkin. — Ja missä te olette, — meidänkö maallamme, että tiedän, kuinka herrasväki on vastaan otettava?

NIKI: Kiitoksia kysymästä: isännän maalla olen vain minä yksin.

JANNE: A muut?

NIKI: A muut ovat läävässä.

JANNE: Juuttaan väkäkoukku! Sano suoraan, missä ne mustat mammat ja papat mustine kakaroineen ovat?

NIKI: Ymmärrän, herra vallesmanni.

JUSTIINA: Elä viitsi, Janne, kiusata!

JANNE: Vuottakaahan — enhän minä! Sano nyt suoraan vain ja pelkäämättä: missä teidän leirinne on?

NIKI (Hyvin nopeasti): Tuolla, tuolla, maantien yläpuolia, alapuolella jokea, auringosta oikealle, varjosta vähän vasemmalle, — isännän puumerkkiä vain ei missään näkynyt.

JANNE: Vai niin! Se on siis korkean kruunun yhteistä syöttömaata, jossa kahleet kalisee ja hampaat suussa loksuttaa, ellei pää kokonaan jo hirressä riipu.

NIKI: Y… y… ymmärrän, herra vallesmanni. Minä siis puikin tieheni, koska ei talosta ole työtä antaa eikä edes suuhun pantavaa.

JANNE (Estäen häntä): Seis, seis! Ei tästä talosta niinkään livistetä lämpimittä. Pitäähän, todenperään, vieraan, olkoonpa hän vaikka mustalainen, tulla jollakin lailla kestityksi, ettei naapurille visukintuksi haukkuisi. Onhan teillä, äiti, siellä jälellä kaksi vatia rokkaa? Pannaan siihen joku leipäkyörä ja piimää lisäksi, niin voidaan pyytää nuo taivaan linnut ruualle vaikka tänne pihaan.

JUSTIINA (Puolikovaan Jannelle): Tokkohan tuosta nyt mitään hyvää koituu — sinun hyväsydämisyydestäsi, Janne?

JANNE (Samoin puolikovaan): Ka, mitäs pahaakaan?

JUSTIINA (Samoin): En noita suosi ollenkaan, mustalaisia, sen tiedät.

Ei ole niihin luottamista. Harvoin ne hyvän hyvällä palkitsevat.

Muutenkin…

JANNE (Samoin): Mitä turhia! (Nikille, joka sillä valin on uteliaasti silmäillyt ympärilleen.) Herrasväki on tervetullut! Emäntä pyytää osoittaa herrasväelle vieraanvaraisuutta kutsumalla herrasväen illalliselle.

NIKI (Syvään kumartaen): Kiitämme nöyrimmästi! Kiitämme nöyrimmästi!

JANNE: Mutta siitä hyvästä saatte meille povata, laulaa ja tanssia, eikö niin?

NIKI: Kaikkia osataan, kaikkia. Ei olla kerran vain Pietarinkaan kultaiselle nuorisolle Arkaadiassa ja Livaadiassa ja Krestovskilla, sampanjan ääressä, aamuun asti iloa pidetty.

JANNE: Kuuletteko, äiti? Se poika ei valehtele tippaakaan. Näytteeksi hän vaikka heti paikalla laulaa "kansallis" laulunsa, joka on yhtä iloinen kuin hän itsekin. Vai mitä?

NIKI: Laulan. Laulan mielelläni. Kas näin! (Laulaa laulun N:o 6):

Nuotioni.

Tuli nuotiostain hohtaa,

Säkeneitä sinkoen,

Yöll' ei meitä kenkään kohtaa,

Riennän luokses sillallen.

Varhain ennen aamuyötä

Lähden kauas, kultasen',

Kuljen mustalaisten myötä

Aromaillen aavoillen.

Hyvästiksi solmi silloin

Kirjoliina yllein kiin,

Kuin sen päät, niin aina illoin

Mekin yhteen yhdyttiin.

Ken mun kohtalostain säästää,

Kenpä huomenn' ystäväin,

Kenpä rinnaltani päästää

Solmun, jonka sidoit näin?

Mua muista, vaikka vielä

Sua toinen armastais,

Sylissäsi soittais siellä,

Laulut laulais polvillais.

JANNE: No, meneehän se mukiin. Ehkä teidän muutakin sakkianne sitte kuulla kelpaa. Tulkaa, ja joutuun!

NIKI (Iloisesti): Laadno — sanoo ryssä. (Justiinalle): Emäntä on hyvä vain ja kantaa vadit pöytään, mustalaisella on aina juhlapuku päällään. Olemme heti täällä! (Juoksee perälle, oikealle.)

JANNE (Pyörittäen äitiään): Ja minä hyppään sillä aikaa niemelle: pyydän kaikki nuoretkin tänne yhteiseen iloon. Eikö niin, äiti?

JUSTIINA (Harvakseen): En minä tätä iloasi ja hyvää tuultasi paheksu,

Janne, mutta se yksi asia vieläkin muistuu mieleeni.

JANNE: Ettäkö mikä, mamma?

JUSTIINA (Samoin kuin edellä): Se se viime syksyinen mustalaistyttö. Jos sekin on joukossa, niin ei se hyväksi ole, Janne. Miilinkin tähden, poikaseni. Se ihan kuin kummittelee sinulla vieläkin aivoissasi, — niin minusta näyttää. Ehkäpä Miili sittenkin on oikeassa.

JANNE (hieman ällistyy, on hetkisen vakava, ja alkaa sitte viheltää, katsellen rakennusten kattoja).

JUSTIINA: No? Mikset sinä siihen sano mitään?

JANNE (Repäisevästi): Sanon ja sanon heti: minä vietän sen mustalaistytön kanssa tässä häitä tuossa paikassa, jos se tänne tulee, — kyllä maar' se sitte lakkaa meidän aivoissamme kummittelemasta, vai?!

JUSTIINA (Hätkähtäen): Herran Kiesus! (Sylkäisee): Tpfyi sinuas!

JANNE (Jälleen leikkisästi): Ihan totta. Siitä on leikki kaukana, kun teistä tulee mustalaistytön anoppi!

JUSTIINA (Lähtee, pelokkaasti ja epäröiden tuon tuostakin vilkaisten

Janneen, astumaan sisään): Ihan minä… En minä todellakaan tiedä…

Tottako sinä? Vai leikkiä lasket?… Ihan minä jo pelkään sinua,

Janne…

JANNE: Olkaa jo joutavia! Menkää nyt vain ja laittakaa kaikki valmiiksi! Sittepähän nähdään, tuleeko pidoista häät vai hautajaiset.

JUSTIINA: Menenhän minä, menen. Vaan joudu sitte sinäkin takaisin!

(Menee sisään.)

JANNE (Huiskauttaa äidilleen kättään): Minä kyllä vieraista huolen pidän. (Aikoo rientää perälle, kun samassa MANJA tulee juosten oikealta ja pysähtyy, kuin naulattuna, teeskennellyn ujosti ja kiehtovana hänen eteensä. Molemmat seisovat kotvan, sanaakaan sanomatta, vastatusten, katsellen toisiaan silmiin.)

JANNE (Sanoo vihdoin äänenpainolla, josta kaikuu sekä kummastusta että ihastusta): Ooo-hoh!

MANJA (Ikäänkuin hämmentyen, kuiskaten): Minä tahdoin… Minä tulin…

Anteeksi, jos… Ehkä minä…

JANNE (Katselee häntä pitkään): Mutta siinähän on, toden perään…

MANJA: Manja, niin. Tunnet, muistat siis vielä?

JANNE: Minäkö?!… Mutta sinä?

MANJA: Muistan — hyvinkin. Sainhan sinulta suuren hopearahan — laulusta, jonka sinulle opetin.

JANNE: Senkö tähden siis vain?

MANJA: Kyllä — muutenkin. Ethän minulle mitään pahaa tehnyt ole.

JANNE: Ehkäpä olisit enemmän muistanut, jos olisin tehnyt. Sehän on teikäläisten tapa.

MANJA: Miks'et tehnyt? Kadutko?

JANNE: Kadun, Manja, todellakin. Suuret, mustat silmäsi ovat vainonneet minua, kuin helvetin kekäleet, lakkaamatta. Ellei olisi veljesi sinua niin vartioinut, niin kuka sen tietää, mitä olisi tapahtunut.

MANJA: Veljeni?

JANNE: Tuo Niki, niin. Hänkin vast'ikään kävi täällä.

MANJA: Ei hän veljeni ole.

JANNE: Kuinka? Eikö ole? Siksipä häntä syksyllä sanoit.

MANJA: Muuten vain sanoin. Olin hänen kasvattisisarensa. Nyt olen hänen naisensa.

JANNE: Vai on se sillä lailla?! (Kotvan äänettömyys): Sinä olet nyt siis naimisissa, Manja?

MANJA: Niin — olen. Hiljan vasta yhteen mentiin. Entäs sinä? Oletko sinäkin jo kasvattisisaresi ottanut?

JANNE: En — ole — vielä.

MANJA: Miks'et?

JANNE: Enpä tietänyt, että olit minut jo ehtinyt unhottaa.

MANJA (Painautuu syrjittäin Jannen rintaa vasten ja luo katseensa maahan, kuiskaten): En ole unhottanut, en. Aina muistan…

JANNE (Kiertää toisen käsivartensa Manjan olkapäiden ympäri ja nostaa toisella leuan alta hänen kasvojaan ylös): Näytäppäs silmäsi!

MANJA (Luo häneen katseensa ja heittää molemmat kätensä hänen olkapäilleen): Tuossa!

JANNE (Katsottuaan pitkän aikaa, ääneti, Manjaa silmiin): Olit sinä silloin jo kaunis, mutta nyt olet vielä monta vertaa kauniimpi! — Sanoppas! Miksi menit tuolle Nikille? (Sysää Manjan luotaan kuin suutuksissaan, vaan kuitenkin hellästi.)

MANJA (Väistyen etemmäksi, kääntyen selin Janneen ja luoden taas kiemaillen katseensa maahan): Täytyi. (Kotvan äänettömyys.) Niin, minun täytyi. (Kääntyen yhtäkkiä Janneen päin.) Miks'et sinä silloin ottanut minua, sinä?

JANNE: Mitä sitä kysyt? Tiedäthän sen.

MANJA: Tämmöisen mustalaislikan, — phyh!

JANNE: Mitä sinä tarkoitat? Etkö sen enempää arvoa itsellesi anna? Minäpä vain en sillä lailla sinua kohdella tahtonut, vaikka mustalainenkin olet. En pienintäkään pahaa tehdä tahtonut, saatikka sitte kokonaan pilata. Vai oliko se sinusta pahasti tehty, häh?

MANJA: En minä tiedä. Kun minä rakastan, niin en minä ajattele mitään.

Et taitanut sitte kuitenkaan minua oikein rakastaa.

JANNE: Niinkö? Vai sillä lailla — ajattelematta — sinä sitte Nikille jouduit?!

MANJA (Tulisesti): Niin!! (Yht'äkkiä vienosti): Mutta kuule! Vieläkö sinä osaat sen laulun, jonka sinulle opetin?

JANNE: Kyl-lä. Mutta nyt on minulla toinen laulu, joka sopii sinulle paremmin. Sen tahdon sinulle laulaa. (Laulaa laulun N:o 7):

Olen uskonut, toivonut, lempinyt,

Kaikk' uhrannut lempeni tähden,

Sen edestä elää en empinyt

Ja kuoloonkin kernaasti lähden.

En ma luullut, että ois pettänyt

Oman armaansa parhain kulta,

Elon ihanin päivä jo että nyt

Näin sammuisi varhain multa.

Ja se sammuu, kuin syysilta ruskoton

Noilla synkillä sydänmailla.

Mit' on elo, kun ystäv' on uskoton,

Sydän tyhjänä, lempeä vailla?!

Semmoinen se oli. — Tiedätkös kelle se laulu on tehty?

MANJA: No? Kelle?

JANNE: "Uskottomalle."

JUSTIINA (Tulee portaikolle): Sinäkö täällä — vielä? — — Kah!!

JANNE: En kerinnyt vielä lähteä muita hakemaan, kun tänne jo yksi vieras tuli, — tämä tässä…!

MANJA (Juoksee Justiinaa vastaan, tahtoen häntä kädestä ottaa): Hyvää iltaa, hyvä emäntä! Kiitoksia, että tahdotte kestitä… kutsutitte…

JUSTIINA (Tyytymättömänä, väistellen): Noh, noh! Antaahan olla!

(Janneen päin): Vai tämä se on täällä sittenkin? Tunnenhan minä.

Olisivat saaneet olla pidot pitämättä, näen mä.

MANJA (Joutuu hämille ja vetäytyy syrjään): Lähden pois. Ei sitte tulla… kukaan.

JANNE (Ottaen Manjaa käsivarresta): Odotahan! Mitä tuossa! (Justiinalle): Kuulkaahan nyt ensin, äiti, ennenkuin tässä pidot pilaatte! Ei tämä nyt sen kummempi ole, kuin sen äskeisen Nikin vaimo, niinkuin meidän oloissamme sanottaisiin. Sen hän tässä juuri itse ilmoitti eikä teidän siis ole syytä pelätä paholaisen enää saunaa lämmittävän, — siitä kyllä Niki huolen pitää.

JUSTIINA (Epäillen katsellen Manjaa): Kukapa sen riettaan juoniin voi uskoa: tekeytyy milloin miksikin?! Eipä taida papinkirjaakaan olla muassa?

MANJA (Lehahtaen vihasta): On. Mutta ei sitä joka talossa näytetä, vaikka mustalaisiakin ollaan.

JANNE (Lepytellen): Maltahan! Maltahan! Manja!

JUSTIINA: Kas, kas! Onpas siinä pippuria!

MANJA (Syrjään, tyyntyen): On vielä turkkilaistakin, jos tarvitaan.

JANNE (Justiinalle): Mitä sitä nyt syyttä loukkaa! Ihmisiähän ne ovat, nekin. Ja tänne kutsumiamme päälle päätteeksi — vieraiksi. Aikansa ovat ja lähtevät maailmaa kiertämään taaskin, kun ovat saaneet vatsansa täyteen. Johan se oli päätetty, että kuunnellaan heidän lauluaan ja katsellaan heidän tanssiaan ja sillä hyvä. Tälläkin tässä (ottaa Manjaa käsipuolesta) on taitoa sekä kurkussa että varpaissa. Hän laulaa teille nyt kauneimman laulunsa sillä aikaa, kuin juoksen meidän joukkoamme hakemassa. Eikö niin?

JUSTIINA: Jopa nuo näkyvät tulevan hakemattasikin, — minkä taannoin ikkunasta huomasin.

JANNE: No, sitä parempi. — Laula sitte, Manja, meille molemmille. Lepytä äiti! Laula sydämeen! Ei hän ole niin ankara, kuin miltä näyttää.

JUSTIINA: Kuulen kai tuon sisäänkin… — tämän satakielen laulun. (Aikoo mennä, vaan palaa sanomaan Jannelle puolikovaan.) Vielä kerran sinulle sanon: ole varoillasi, Janne! (Menee sisään.)

JANNE (kohauttaa kummastellen vain olkapäitään).

MANJA (Juoksee Justiinan poistuttua Jannen luo): Mitä äitisi sanoi sinulle?

JANNE: Mene, tiedä, mitä se joutaviaan höpisee!

MANJA (Kuiskaten): Kuule, Janne! Ainoastaan sinun pyynnöstäsi tyynnyin. (Polkien jalkaansa ja välähyttäen silmiään): Muuten, saamari vie, olisin näyttänyt, kuka olen.

JANNE (Hyväellen Manjaa): Elä ole milläsikään! Istu tuohon kiikkulaudalle! Minä en salli kenenkään sinua loukata.

MANJA (istuutuu): Mutta istu viereeni! Muuten en uskalla olla täällä.

Vielä pilkkaa tekevät kyläläisesi, kun tulevat.

JANNE (Väistellen): Hah hah hah! Oletpa sinä mokoma!

MANJA: Etpäs uskalla sittenkään. En minäkään sitte yksin… (Nousee.)

JANNE (Istuutuu): Koko peijuoni! Istunhan minä, kah! Istu nyt sitte sinäkin! (Vetää Manjan viereensä.)

MANJA (Istuutuu ja painautuu ihan Jannen viereen): Kas näin! Ei muuten — sitte.

JANNE: Entäs se laulusi? Laula, laula se nyt minulle, ennenkuin muut tulevat… se minun lauluni, muistathan?

MANJA (Kiertää käsivartensa Jannen kaulaan ja taputtaa häntä poskelle):

Muistan! Laulan! Sinulle! (Laulaa laulun N:o 8):

"Mun silmäin kyynel peittää"…

Mun silmäin kyynel peittää,

Kun sua muistan vain',

Meit' onnemmeko heittää,

Näin inhast' erottain?

Minäkö unhottaisin

Katseesi loistehen?

Sydämmin hehkuvaisin

Ma aina muistan sen.

Voi, näinkö varhain

Jo haihtui rakkaus

Ja onni parhain?

Oi, sallimus!

Ei! Tuntee sielu:

Et voi sa pettää;

Ei ajan nielu

Oo ikuisuus!

Taas mulle kätes tarjoo

Ja katse hellä suo!

Pois poista murheen varjo

Ja rauha jälleen tuo!

Mun taas suo lempes juoda

Hunajaa hurmaavaa, —

Sen taas suo mulle luoda

Mont' ihmeunelmaa!

Voi, näinkö varhain

Jo haihtuu rakkaus

Ja onni parhain?

Oi, sallimus!

Ei! Tuntee sielu:

Et voi sa pettää;

Ei ajan nielu

Oo ikuisuus!

(Kun Manja on laulanut laulunsa loppuun, tulevat perältä, vasemmaltapäin, nuoret, iloisesti touhuten, esille, MIILI etunenässä, ja aitan eteen ilmestyy, kuin taivaasta pudonneena, NIKI, joka tuimasti iskee katseensa Janneen ja Manjaan. Nämä huomattuaan pysähtyvät ja vaikenevat kaikki nuoret.)

MIILI (Saa vain sanotuksi): Tulimme ilmoittamaan… Mutta nehän ovatkin — mustalaiset — jo täällä — vieraina!

JANNE (Nousee samalla paikaltaan ja lausuu reippaasti): Niin. Eivätkä tässä vielä kaikki ole. Äiti ja minä olemme pyytäneet koko leirin tänne ja minä aioin juuri tulla teitäkin hakemaan — yhdessä huvittelemaan mustalaisten kanssa. Terve tuloa siis! Toivon, ettette näistä muista loukkaannu (osoittaa Manjaan ja Nikiin), vaikk'ei niillä maassamme olekaan muuta äänioikeutta, kuin laulamiseen.

ÄÄNIÄ NUORTEN JOUKOSTA: "Eipä suinkaan", "kiitoksia vain", "kernaasti meidän puolestamme", "siitäpä hauska tulee" y.m.s.

JANNE (Nikille): A muut? Lääväänkö ne sitte jäivätkin? (Naurua.)

NIKI: Täällä ovat jo kaikki aitan takana. Tännekö tullaan — pihaan?

JANNE: Tänne, tänne. (Viittaa mustalaisia tulemaan): Tulkaa, tulkaa, hyvät vieraat, kauniit ja kierot, vanhat ja nuoret, väärät ja suorat! Kaikki olette tervetulleet, senhän olette kuulleet.

MIIHKA, NASTJA ja muut mustalaiset (tulla lappavat perätysten pihaan.)

MIIHKA (Tervehtien): Kiitämme nöyrimmästi! Hyvää peltovuotta, syvää kalanuottaa!

NASTJA (Samoin): Kaikkea, mikä paljon rahaa tuottaa eikä vaivaa suuta suotta, — sitä taloon toivotamme.

JANNE: Kiitos, kiitos! Käykää puulle! Ja missä ei ole puuta, painakaa pehmeälle! Minä autan sillä välin äitiä tuomaan rokkavadit tänne. Tule, Miili, sinäkin, että pikemmin saadaan ilot ylimmilleen. (Juoksee vasemmalle sisään.)

MIILI (joka kummastellen on seurannut Jannen puuhaa ja tuon tuostakin tutkivasti katsellut Manjaan, joka yksin, pelkoa teeskennellen, on jäänyt kiikkulaudalle istumaan, aikoo epäröiden mennä sisään, kun)

NIKI (äkkiä asettuu hänen eteensä ja ojentaa hänelle kätensä): Pyydän anteeksi: en ole vielä tervehtinyt nuorta emäntää! Hyvää iltaa, onnellista elämää nuorelle emännälle!

MIILI (Vastahakoisesti tervehtien): En ole emäntä enkä sitä sukua, josta tähän taloon emäntä otettanee.

NIKI: Kyllä, kyllä! Näytäppäs emolle kätesi — anna hänen katsoa! Hän sinulle toden sanoo.

NASTJA (Tullen luo): Näytä, kaunokaiseni, näytä! (Ottaa Miiliä kädestä.) Pane kämmenellesi hopearaha, niin saat kohtalosi kuulla! Joka ikinen sana on tosi…

MIILI (Vihjaten Nikille): Taisivatpa sen toden jo kaikki muut nähdä paitsi — pesemättömät silmät.

NIKI (Siitä välittämättä, Nastjalle): Katso, katso, äiti, vain! Kyllä hän sinulle onnensa perästäpäinkin palkitsee vaikka kullalla!

NASTJA (Miilille): Tule, kultaseni, tule! Elä pelkää, elä! Ei sinua kova onni kohtaa, sen jo peukalostasikin tunnen. (Vetää Miilin mustalaisjoukon keskelle, nuorten kerääntyessä heidän ympärilleen.)

NIKI (menee samassa Manjan luo ja ottaa hänet syrjään näyttämön etualalle, salaperäisesti kuiskaten): Tallin ovi on auki — ori irti — puoliksi käsissäni jo.

MANJA (Samoin puolikovaan): Ja isäntä minun, — niinkuin näit.

NIKI (Kuin äsken): Pidä kiinni — elä päästä kynsistäsi!

MANJA (Samoin): Ole huoleti minusta, — (pään nykäyksellä Miiliin päin) kunpa vain ei tuo tyttö vihiä saisi.

NIKI (Vilkaistuaan Miiliin ja huomattuaan hänen syrjäsilmällä hellittämättä seuranneen heidän keskusteluaan, sysää teeskennellen vihaa Manjan luotaan): Öh, senkin luuska!

MANJA (Teeskennellen loukattua): Mitä siinä syyttä haukut, vanha koni, — paistikas?! (Yleinen naurun rähäkkä sekä Manjan ja Nikin kohtaukselle että Nastjan ennustuksille).

NASTJA: — — Kuuntele minua tarkkaan, kaunokaiseni, kuuntele! — Sinä olet ollut kovin, kovin onneton elämässäsi — — paljon, paljon sydämesi tähden — — ja tuo viiva tuossa, joka tännepäin käännäkse, sekin vielä vastatuulta tietää, mutta tuossa se liitäkse tähän toiseen, leveämpään ja syvempään, ja siinä, näetsen, onnesi tie alkaa, — saat sen, jota toivot, omaksesi halaat, saat, saat vissistikin. Joudut, näetsen, kultaseni, rakkaan ja rikkaan miehen mutsuksi, hyvän pohatan kanaseksi kainaloiseksi, ja seitsemän, niin justiinsa, seitsemän lasta saat, elät kauan, kauan, lastenlapsesi lapsetkin nähdä saat — — (Naurua.)

ÄÄNI NUORTEN JOUKOSTA: Se oli valehtijan määrä.

MIILI (Tempaa irti kätensä): Ja valetta kaikki tyyni alusta loppuun.

NASTJA: Ei ole valetta, ei, — totta kaikki.

MIIHKA: Ei ole meidän muori koskaan vielä väärin käteen katsonut.

NIKI (Miilin edessä rehennellen): Paikkansa se pitää. Ja minkä sanoin, sanon vieläkin, että onnea vain nuorelle emännälle ja lykkyä tykö!

MIILI (Uhotellen): "Jumalall' on onnen ohjat, Luojalla lykyn avaimet, ei katehen kainalossa, pahansuovan sormenpäissä." (Rähähtää iloiseen nauruun vasten Nikin silmiä.) Ha-ha-ha-ha-ha-haa!

NIKI (Hieman hämillään): Miksi naurat, sano?! Minulleko naurat?

(Katsahtaa Manjaan.)

MIILI (Nauraa edelleen): Muuten vain lystikseni. — Kuule! Miksi tuolla lailla äsken tyttöä loukkasit, sano?!

NIKI (Suuttuneena): Kahden kauppa, kolmannen korvapuusti. (Poistuu muitten mustalaisten joukkoon.)

MIILI (Manjalle): Näetsen, ei ne kukot tykkää siitä, että kanat joskus laulavat. Mutta ei olla millämmekään! Lauletaan pois vain — uhallammekin!

ÄÄNIÄ JOUKOSTA: Laulakaa! Laulakaa!

MANJA (ei vastaa mitään, vaan vetäytyy, Miiliin pitkään silmäten, joukon taa).

JUSTIINA ja JANNE (palaavat, kantaen ruokavateja ja juomahaarikoita).

JANNE: Miili, hoi! Minnekäs sinä jäit?!

MIILI: Tulen, tulen. (Juoksee vastaan ja rupee myöskin kantamaan syötävää mustalaisille.)

JANNE: Kas niin! Annetaan näitten kaukaisten vieraitten ensin panna vähän suuhunsa ja lauletaan me heille sillä välin, lauletaan ja polskaksi pistetään, eikö niin, kyläläiset?!

NUORTEN ÄÄNIÄ: No, niin! Tehdään sillä lailla.

JANNE: Sitte saamme me heidän taitoaan ihaella. Vuoroin vieraissa!…

(Mustalaiset ryhmittyvät syömään. Nuoret laulavat ja tanssivat. Sillä välin alkaa päivä painua mailleen ja taivas punottaa.)

MIILIN ja JANNEN (välillä tapahtuu, etualalla, tanssin alkaessa mykkä kohtaus, josta käy ilmi, että MIILI soimaa Jannea hänen käytöksestään Manjan kanssa, JANNE puolustautuu ja ikäänkuin pyytää anteeksi, vaan MIILI osoittaa hänelle Manjaa ja yllyttää edelleen vain pysymään hänen luonaan. Lopulta MIILI katoaa tanssivien taa perälle ja JANNE, kohauttaen välinpitämättömästi olkapäitään, menee mustalaisten joukkoon).

JANNE (Tanssin lakattua): No niin! Nyt siis alkaa ohjelman toinen osa, joka on yhtä hyvä kuin edellinenkin — ainakin. (Mustalaisille.) Tehkää niin hyvin! (Nuorille.) Ja me, omat, käydään nyt istumaan, suu kolmantena silmänä. (Istuutuu Justiinan kanssa kiikkulaudalle, nuoret portaille ja seinustalle.)

(NIKI laulaa ensin laulun N:o 9, mustalaiskuoron kerratessa hänen jälkeensä joka värsyn):

"Vähät mä vaikka kiroo, soimaa."

Vähät mä, vaikka kiroo, soimaa

Mua pahat kielet maailman,

Ken tuntenut on lemmen voimaa,

Ei suotta soimaa milloinkaan.

Kaikk' oothan maailmassa mulle,

Muu kaikki arvotonta ain',

Hetkelle tälle kaivatulle

Suo lempes leima muistoks vain!

Sä lähdet pois ja, ällös kiellä,

Et palaa koskaan, armahin,

Mut saman vannon lemmen vielä

Sinulle aina sittenkin.

Petosta olkoon muu, sen verran

Tok' itseäin en pettänyt,

Sua, tunnustan sen eessä Herran,

Kuin hullu lemmin vielä nyt.

Ja sitten MANJA, kuoron säestäessä loppusäestöä, laulun N:o 10:

"Kautta hempesi hurmaavan tai'an."

Kautta hempesi hurmaavan tai'an

Eloon elpyvi poveni paas',

Herää unelmat entisen ai'an,

Tahdon lempiä, kärsiä taas.

Suudellen suo unhotusta,

Tasaa syämmen tuskain tie,

Poista luotain mieli musta,

Hyväellen henki vie!

Joskin järkeni jäyhästi väittää,

Että kylmenet, hylkäät sä mun,

En voi hempesi kahleita heittää,

Olen orjana tenhosi sun.

Suudellen suo j.n.e.

Tahdon sakkahan saakka ma juoda

Himon hehkuvan maljani tään,

Vaikka hurmion tuokio tuoda

Voisi haudankin palkaksi pään.

Suudellen suo j.n.e.

(Laulun kuluessa joku vuoron perään tanssii mustalaisten hartiain nytkähyttelemis- ja permantoa pitkin liitelemistanssia. Kuoron laulaessa kuiskaa MANJA jotakin NIKILLE, joka, levottomasti vilkkuen ympärilleen, pujahtaa aitan taa oikealle.)

MANJA (Tanssin loputtua): Mutta nytpä pitää meidän saada kuulla talon nuoren emännän laulavan. Hänellähän kuuluu olevan niin ihana ääni.

JANNE: Kuuletteko, äiti? Talon nuori emäntä. Ylös laulamaan!

JUSTIINA: Vai minä? Kyllä se tiesi, ketä tarkoitti! Miiliähän se…

MANJA: Häntä, häntä juuri.

JUSTIINA: Miili! Missä Miili on? Miili, hoi!

JANNE: Ehkä hän on sisällä. — Miili!

(Nuoret huutelevat myöskin "Miiliä", joku käy sisälläkin katsomassa, vaan palaa ilmoittamaan: "ei häntä näy sielläkään.")

JUSTIINA: Minnekäs ihmeellä hän on mennyt?

JANNE: Kylläpähän kohta tulee! (Mustalaisille.) Laulakaa sitte sillä välin vielä te! Niki esimerkiksi, — vuorostaan taas… Vaan, kah! Missäs hän on?

MANJA (Tahtoen sekoittaa asian): Ei, laula sinä! Nyt on sinun vuorosi!

Nyt tahdomme sinua kuulla.

JANNE (Katsellen, etsien): Kyllä, kyllä! Mutta minnekäs hänkin, Nikisi, on joutunut?

JUSTIINA: Toden perään! Minnekäs hänkin on kadonnut? Ja molemmat — Miili ja Niki — molemmat poissa! (Yleistä puheen solinaa, hälinää ja hakemista molemmissa ryhmissä.)

MANJA (Kuin äsken): Mitäs hänestä! Kylläpähän taas ilmestyy!

JANNE (Justiinalle): Mitäs kummaa tämä…?!

JUSTIINA (Hätääntyen): Enkös minä sanonut?! Siinä sen nyt sait! —

Hyvänen aika tokiinsa, mitä tämä nyt merkitsee?! (Rientäen perälle.)

MANJA (Juoksee samalla Jannen eteen, joka myös aikoo mennä perälle): Elä ole milläsikään, Janne! Tyttö on mustasukkainen… taisi suuttua minuun ja lähti piiloon. Vaan elä välitä siitä, — me kyllä lauletaan ja tanssitaan teille! — Isä, äiti, muut, — laulakaa, laulakaa!

(Mustalaiset alkavat puolikovaan laulaa viimeksimainitun laulun kuoroa.)

JANNE (Yhä enemmän epäluuloisena): Mutta missä miehesi on, sano?!

Minnekä hän on mennyt?

MANJA: Mistä minä tiedän. Vähät hänestä! Olkoon omilla teillään! (Alkaa myös laulaa kuoron mukana, mutta yhä pidätellen Jannea.)

JANNE: Mitä tämä on? Miksi pidätät minua? Laske! Kah! (Yrittää perälle.)

MANJA: Elä mene! Niki on mustasukkainen, hänkin. Vielä tappaa sinut…

Pysy täällä, pysy täällä, Janne!!

JUSTIINA (Kauhistuneena juosten perältä): Janne, Janne! Oriisi on poissa! "Vihuri" on varastettu!

JANNE (Tulistuen): Jumalani! — Nyt sinut ymmärrän, käärme! (Paiskaa

Manjan pitkäkseen maahan.)

(Mustalaisten laulu lakkaa rutosti.)

ÄÄNIÄ NUORTEN JOUKOSTA: "Hevonen on varastettu!" "Niki sen on varastanut!" "Mustalaiset ovat yksissä tuumin!" "Mustalaiset! Mustalaiset!"

ÄÄNIÄ MUSTALAISTEN JOUKOSTA: "S'ei ole totta." "Solvaavat." "Ei olla mitään tehty." "Ei mitään varastettu." (Osa nuorista miehistä on lähtenyt Jannen perässä juoksemaan, huutaen: "etsimään! kiinni ottamaan.")

MANJA (On noussut ylös ja liittynyt muuhun mustalaisjoukkoon): Sillä lailla! Suotta syyttää! Loukkaa! — Lähtään pois, lähtään pois!! (Osa mustalaisnaisista lapsineen livistää pakoon aitan taa.)

JUSTIINA (Tarttuen Manjaa kädestä, vetää hänet etualalle): Etpäs lähdekään, senkin kavala otus! — Pojat, pitäkää kiinni hänet, kunnes hevonen on takaisin saatu! Ne ovat keskenään liitossa kaikki. Teljetkää aittaan hänet — lunnaiksi!

NUORET POJAT (Tarttuen kiinni Manjaan): Pannaan aittaan! Pannaan aittaan!

MANJA: Ette saa! Ette saa! Minä en ole teille mitään tehnyt.

NASTJA ja MIIHKA (Puolustaen Manjaa): Ette saa! Ette saa! Ei olla mitään tehty, ei.

JUSTIINA: Vallesmannia hakemaan, vallesmannia! Sittepähän nähdään, kuka on varastanut. Pannaan kaikki kiinni! (Nuoret saavat MANJAN teljetyksi aittaan. Muut mustalaiset lähtevät karkuun, voivottaen, huutaen: "Vallesmanni! Vallesmanni!")

JUSTIINA (Aitan ovella): Kas niin! Laula siellä nyt liverryksiäsi, senkin ilolintu!

MUUAN NUORISTA (Palaa juosten perältä): "Vihuri" on löydetty, "Vihuri" on löydetty! Tulkaa katsomaan! Tuolla se tulla pyyhkäisee kotia päin. (Kaikki vetäytyvät, ihmetellen, perälle katsomaan.)

JUSTIINA (Ihastuneena): Totta toisen kerran! Se se on! No, hyvänen aika! Hyvänen aika! Vaan kukas… kukas sen selässä on? Eikös…? Miilihän se on, Miili!

NUORTEN ÄÄNIÄ: Miili, Miili se on!!

JUSTIINA: Sekös on tyttö! Ja kuinka se laskettaa! Koht'sillään on kotona. Tuota!

NUORTEN ÄÄNIÄ: Reipas tyttö! Reipas tyttö!!

JUSTIINA: Kas tuollahan Jannekin on — vastassa! Totta toisen kerran!

Juoksee kuin hullu talliin päin kilvan — "Vihurin" kanssa!

NUORTEN ÄÄNIÄ: Hyvä! Hyvä!! Hyvä!!! (Kätten taputuksia ja huutoa näyttämöllä ja näyttämön takana.)

JUSTIINA: Sillä lailla! Suoraa päätä talliin sisään! Muistipas Miili vielä kumartua, ettei päätään kamanaan puhkaissut! Koko tyttö!

JANNEN ÄÄNI: "Vihuri" tallissa taas! — — "Vihurini"! "Vihurini"!

JUSTIINA: Ja tallin ovi kiinni! No nyt!… Kas niin! Syliin koppasi

Miilin ja kantaa tänne!…

NUORTEN ÄÄNIÄ: Eläköön! Eläköön!! Eläköön!!! (Kätten taputuksia jälleen.)

JANNE (kantaa MIILIN pihaan, nuorten heitä iloisesti seuratessa).

JUSTIINA (juoksee heitä vastaan ja sulkee molemmat syliinsä). Jumalan kiitos! Jumalan kiitos!!

JANNE (Laskee Miilin maahan): Ja nyt, Miili, kerro, kerro kaikki!!

JUSTIINA: Niin! Kuinka se kävi? Kuinka pääsit perille asiasta? Kuinka sait kiinni tuon rosvon?

MIILI (Hengästyneenä): Huh! Jahka tästä sydän asettuu! En ole saada henkeäni käymään.

JUSTIINA (Ihastuneena): Arvaahan sen, kultaseni!

JANNE (Pojille): Eikös ole, pojat, siinä tyttöä, joka mustalaisestakin voiton vei?!

POJAT: Vielä häntä kysyy?! — No jo! — Onpa on!

MUUAN ÄÄNI: Kelpaa vaikka poliisimestariksi Helsinkiin. (Naurun rähäkkä.)

MIILI: No, istukaa nyt ja kuulkaa!

JUSTIINA: Istutaan, kuunnellaan. (Istuutuu Miilin viereen, Janne toiselle puolelle, kaikki muut ryhmittyvät sinne tänne.)

MIILI (Kertoo innostuneesti): Nähkääs: minä huomasin paikalla, että nyt on jotakin juuttaalla tekeillä.

JANNE: Mitenkä? Mistä?

MIILI: Kun tallissa olit, niin joku täällä salassa liikkui ja katosi sitte äkkiä — kuin kippa kaivoon.

JUSTIINA: No, nyt minä… Se se oli.

MIILI: Se. Ja kun sitte taas äkkiä näin mustalaiset täällä, sen tytön juonet sinun kanssasi, Janne…

JANNE: Koko piru onkin!

JUSTIINA: Näet sen nyt! Näet sen nyt!!

MIILI: … Ja sen salaiset kuiskeet ja kavalan pelin sen rosmon kanssa tässä…

JUSTIINA: Milloinka?

MIILI: Kun sisällä olitte, — heille ruokaa toimititte.

JANNE: Olipas se hyvä, että tänne jäit.

MIILI: Niin silloin arvasin, että nyt on hevosvarkailla "Vihuri" mielessä.

JANNE (Kynsii päätään): Saamari!

JUSTIINA: Kynsi, kynsi, hevosmies, vain mieltä päähäsi nyt! (Naurua.)

MIILI: Ei muuta kuin talliin katsomaan, niin pian kuin vain huomaamatta kadota voin. Näin, että ovi on auki — "Vihuri" poissa! Sillä lailla! Sydän oli siihen paikkaan seisattua!

JANNE (Hellästi): Miili hyvä!

JUSTIINA: Siinä! "Vihuri" on, näköjään, sille yhtä rakas kuin

Jannellekin!

MIILI: Sitte oli minulla jo ymmärrys varpaissa. Läksin juoksemaan, katselin, viheltelin. Eikös ollutkin "Vihuri" tienhaarassa, ait'vieressä, syömässä?! — Joku rosmon apuri kai sen sinne oli ajanut. — Päätään heti ori nosti, kun ääneni kuuli, tunsi, näetsen, minun, — sanoinhan sen, että tuntee.

JANNE: Ei ole päästä pilattu tyttö eikä hevonenkaan.

ÄÄNIÄ JOUKOSTA: Viisaita molemmat.

JUSTIINA: Entä sitte? Entä sitte?

MIILI: Ajattelin: vuotanpahan kotvan piilotellen, mikä tästä tulee.

Eikä tarvinnut kauvan vuottaakaan, niin jo tulla viilettää itse rosvo

— Niki — äskeinen vieraamme, rokanpopsija ja laulutaituri, ensimäisen

luokan hevosvaras. (Naurua.)

JANNE: No? No? Anna tulla!

MIILI: Lähestyy, kuin isäntä ainakin, kutsuu, sohittaa. "Vihuri" katselee, hirnahtaa, mutta sitte pärskähyttää äkkiä vihaisesti sieraimillaan, kääntää takapuolensa ja lennättää ilmaan semmoisen potkun molemmilla takajaloillaan, häntä ojona, että osuapa siihen lähemmäksi Niki, niin olisipa jo taitanut laulu häneltä jäädä ikipäiviksi. (Naurua.)

JANNE: Olisipa sen ansainnutkin, potkun.

JUSTIINA: Entäs sinä? Mitäs sinä?

MIILI: Minä silloin piilostani esiin eikä aikaakaan, niin jo "Vihuri" minut selkäänsä laski — vanhan tuttavansa. Että siitä mustalainen käpälämäkeen lähti, kun minun huutoni: "vai sinä se varas olet?!" kuuli, sen saattaa itsestään arvata pitemmittä puheittakin.

JANNE: Pentele, kun pääsi, vallesmannissa käymättä!…

JUSTIINA: Toden perään! Kyllä ei se enää kiinni saatavissa liene.

MIILI: Ja kuinka "Vihuri" minut sitte kotia toi…

JANNE: … se kyllä nähtiin! "Vihuri" poikaani!

JUSTIINA: Niin! Se kyllä nähtiin!

KAIKKI MUUT (Samalla): Se kyllä nähtiin! Se kyllä nähtiin!!

MANJA (Itkun sekaisella äänellä, ryskyttäen aitan ovea): Päästäkää jo!

Päästäkää minut jo!

MIILI ja JANNE (Yht'aikaa): Kuka siellä?

JUSTIINA: Sielläkö? Niin vainkin: tehän ette tiedä. Se on se vieras ilolintu, joka muitten pakoonlentäessä sulettiin tänne häkkiin piipattamaan.

JANNE: Manjako?

JUSTIINA: Se sama. Niin että ei se varastamisyritys vielä ole loppuun sovitettu, jos niin tahdotaan.

MANJA (Kuin äsken) Päästäkää! Päästäkää!

JANNE: Kyllä, kyllä — sitte, jahka Holopainen tulee.

MIILI: Elä viitsi, Janne! Päästä hänet!

NASTJA ja MIIHKA (Tulevat samassa aitan takaa esille ja puhuvat rukoilevasti yht'aikaa): Rakas emäntä! Rakas isäntä! Olkaa niin hyvät! Päästäkää tyttömme pois! Ei hän ole syypää! Emme mekään ole pahaa tehneet! Olkaa laupiaat! Antakaa anteeksi! Päästäkää hänet! Päästäkää hänet!

MANJA (Samalla myös sisältä) Minä rukoilen, minä rukoilen. Päästäkää!

Päästäkää!

JANNE (joka mustalaisten huutaessa ja nuorten nauraessa ei ole saanut suun vuoroa, huutaa lopulta, jalkaansa polkien): Hiljaa sitten, senkin… pakanat, että minäkin saan haastaa.

NASTJA ja MIIHKA (Yht'aikaa): Haasta, haasta, hyvä isäntä, haasta!

JANNE: Me ehkä päästämme sitte, mutta yhdellä ehdolla.

NASTJA ja MIIHKA (Yht'aikaa) Kaikki täytämme, kaikki täytämme! Vaikka koko yön tässä vielä laulamme teille.

MANJA (Sisältä): Koko yön, koko yön laulan sinulle. (Naurua).

JANNE (Avaten aitan oven): Kyllä tulee teidän laulustanne nietua nyt (MANJA tulee ulos Jannen häntä pidellessä käsivarresta) ja iäksi päiviksi. Sillä ehtomme on se, että jos ette halua Holopaista nähdä, niin on teidän heti paikalla ennenkuin aurinko nousee lähdettävä täältä tipposen tiehenne ja niin, ettei teistä koko maassa enää hajun haamettakaan tunnu kuuna kullan valkeana.

NASTJA ja MIIHKA (Tarttuen Manjaan): Lähdetään, lähdetään!

JANNE (Pidellen vielä Manjaa, jota Nastja ja Miihka vetävät pois): Kiitoksia sinulle nyt tästä laulusta! Sitä en unhota koskaan, se on varma.

MANJA (Välähyttäen hänelle vihaisesti silmiään): Ei kestä kiittää!

(Riuhtaisekse irti.)

NASTJA ja MIIHKA (Vieden Manjan mukanaan, huutaen jälkeensä): Kiitoksia kiittämästä! Kiitoksia kestistä.

NIKI (juoksee samassa salaman nopeudella poikki näyttämön, perältä, sinne päin, jonne edelliset mustalaiset poistuivat.)

MIILI: Kas! Kas!

JUSTIINA: Niki! Nikihän se oli.

JANNE: Niki, Niki. Eipäs tahtonut jättää omaansa pulaan viimeiseltäkään, kun vielä uskalsi tänne tulla.

JUSTIINA: Kunpa sen ei vain vieläkin olisi "Vihuriasi" mieli tehnyt.

JANNE: Taisi se jäädä nyt tekemättä — ainiaaksi.

MIILI: Rautahan siihen kyllä oven poikki lukittiin yhdessä.

JANNE (Ottaa Miilin kainaloonsa): Mutta yhdessä se jo huomenna avataan, Miili, ja "Vihuri" vie meidät nyt aika kyytiä pappilaan, eikö niin, häh?

MIILI (Veikeästi, vienosti): Saattaahan se nyt — viedä.

JUSTIINA: Vie, vie, nyt se vie, rakkaani. (Nuorille muille.)

Kuulitteko, mitä tässä nyt tapahtui?

NUORET: Kuulimme! Kuulimme!

MUUAN JOUKOSTA: Ei se ihan veres uutinen kuitenkaan ollutkaan.

JUSTIINA: Vaikk'ei, niin saattaahan näille siltä onnea toivottaa, kah!

NUORET (Huutavat): Eläkööt! Eläkööt! Eläkööt! (Ja keikuttelevat Miiliä ja Jannea käsillään.)

JANNE: Kiitoksia, kiitoksia — meidän molempien puolesta — sydämen pohjasta!

JUSTIINA: Mutta nyt pitää meidän vielä lopuksi saada kuulla Miilin ja Jannen yhdessä laulavan. Siitä se varmaan nyt oikea sydämen laulu kaikuu. Laulakaa!

MIILI ja JANNE (Yht'aikaa): Lauletaan — tietysti! (Laulavat laulun

N:o 11: Melartin, "Kansanlauluja Käkisalmelta" N:o 25.)

JANNE: Ja nyt — kun tämä lyhyt kesäyö näin on kulunut ja aurinko tuolla nousullaan tämän jutun lopettaa, niin pyörikäämme, tanhutkaamme, tanssikaamme, ennenkuin eroamme, kukin ottaen oman kultansa, niinkuin minä omani. (Asettuu Miilin kanssa tanssimaan, korottaen hänet vyötäisestä korkealle ilmaan.)

NUORET: Tanssitaan! Tanssitaan!

JUSTIINA: Tanssikaa, iloitkaa, ja minä, vanha, istun ja ihaelen.

(Nuoret tanssivat esim. purpuritanssin.)

Esirippu.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VUOKSEN VARRELLA: 1-NÄYTÖKSINEN LAULUNSEKAINEN KANSANNÄYTELMÄ ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

VUOKSEN VARRELLA

HENKILÖT:

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE