Ollin-Mikko, Aapon-Ulla ja Ullan-Eino: Kertomus kylän takalistolta
Date: 2019-11-26T00:00:00+00:00
Keywords: Finnish fiction -- 20th century

The Project Gutenberg eBook of Ollin-Mikko, Aapon-Ulla ja Ullan-Eino: Kertomus kylän takalistolta

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Ollin-Mikko, Aapon-Ulla ja Ullan-Eino: Kertomus kylän takalistolta

Author: Väinö Kataja

Release date: November 26, 2019 [eBook #60785]
Most recently updated: October 17, 2024

Language: Finnish

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK OLLIN-MIKKO, AAPON-ULLA JA ULLAN-EINO: KERTOMUS KYLÄN TAKALISTOLTA ***

OLLIN-MIKKO, AAPON-ULLA JA ULLAN-EINO

Kertomus kylän takalistolta

Kirj.

VÄINÖ KATAJA

Hämeenlinnassa, Arvi A Karisto, 1910.

I

Kevät oli ollut pitkä.

Panteen ja kinosten peittäminä olivat vielä Repo-ojan myllyt siihen aikaan, kun ennen jo kevättä iloisesti pyörivät, sauvakat kilpaa hypellen. Paksuina jäätikköinä olivat vielä myllyjen edustatkin Repovaaran laidassa, ja jään alta kuului vain heikkoa, huokailevaa veden lirinää ikäänkuin kuolevan hätähuutoja. Rännitkin olivat jäässä ja myllyjen ovet puolitiehen panteessa.

Mutta joka päivä kävi Ollin-Mikko katsomassa, eikö kevät jo alkaisi voittaa ja veden juoksu virkistyä. Vitkaan ja vaivalloisesti kevät edistyi. Mitä päivin vähin sulatteli, sen öisin taas kylmäsi. Mutta varhain aamuilla Mikon jo myllyille päin nähtiin kävelevän, kulkevan myllyltä myllylle, kuulostelevan ja miettivänä jäätikköihin katselevan. Eipä muistanut Mikko näin myöhäistä kevättä. Tähän aikaan olivat jo kaikki Repo-ojan myllyt pyörineet, sauvakkojen jyrinä ja ojan mahtava pauhu oli kuulunut ympäri kylää, myllymiehiä tuli ja meni ja Mikko puuhaili kunnioitettavana myllärinä. Se oli hauskaa ja elettävää elämää. Päivä paistoi Repovaaran jyrkälle rinteelle, jota pitkin Repo-oja villinä vesivaahtona myllersi alas jokilaaksoon. Hauskaa oli nähdä noita kaukaisten erämaiden kirkkaita vesiä, kun ne vaahtoisina tulla porhalsivat alas asutuille seuduille. Ja siihenpä vesirikkaaseen ojaan oli jokainen kylän talo rakentanut oman, pienen ja sievän myllynsä, jossa viljakultansa jauhoi. Tässä, tämän hauskan Repo-ojan partaalla, oli Mikonkin elämä kulunut. Keväisin ja syksyisin oli hauskaa, kun myllyvedet olivat runsaat ja myllyjen hoitamista, jyväin käyttöä ja kivien takomista oli kosolta. Syksyllä ja keväällä Mikkokin elatuksensa hankki, mutta talvisin ei hänessä ollut enempää elämää kuin Repo-ojassakaan: juuri sen verran, ettei veri seisahtunut. Miettiväisenä hän seisoskeli myllyjen luona ja mielessään arveli, että kyllä pian alkaa suveta. Varis oli jo rääkkynyt myllyn katolla aamulla varhain. Muisteli Mikko erästä kevättä — hän oli silloin nuorena poikana — jolloin muutamassa päivässä teki täydestä talvesta ihanan kesän. Semmoinen ihme saattaisi nytkin tapahtua ja epäilemättä tapahtuukin, kun Vappu pian on käsissä.

Ei ollut Mikkoa nyt tänä keväänä Repo-ojan pauhu herättänyt talviunestaan, vaan muut syyt. Syksyllä myllynkäytöllä ansaitut jauhot olivat lopussa samoin kuin omankin pellon vilja. Oli jo pitänyt vähin naapurista, Apunlaaksosta, lainatakin…

— Jospa vaan kääntäisi tuulen etelään ja päivän kaksi sataisi vettä, — mietiskeli Mikko ja kiipesi Herralan myllyn rappusille, jotka, johtivat myllyn ylikertaan ja olivat lumesta ja jäästä vapaina. Siihen istahti ja alkoi piippuaan sytyttää. Siinä tuntui lämpöiseltä, etelän rinnassa, kun aurinko seinää vasten paistoi. Keväinen tunnelma Mikonkin tapasi. Täältä korkealta mäeltä oli hänellä avara ja suuri näkö-ala yli koko kotikylän ja kauas muihinkin kyliin ja leveälle, valkoisen hangen peittämälle joen uomalle.

— Hyvinpä se näyttää etelän taivas lientelevän, — ennusteli hän. —
Saattaa tehdä sateen milloin hyvänsä, ja silloin onkin talvelta valta
poissa… Jauhojen puute kuuluu jo taloissakin hätyyttelevän…
Herralan isäntäkin kertoi viimeistä jauhosäkkiä aljetun…

Mutta sitten hän tunsi kipeää nälkää ja hiukaa sisustassaan, sieraimiin lemusi kuin vereksien, vastajauhettujen jauhojen haju, ja vesi laski suuhun. Mutta hän koetti taistella vastaan ja imi väkeviä savuja lyhytvartisesta, isokoppaisesta piipustaan.

Siinä aivan lähellä, kyläläisten myllytien vieressä, oli Mikon pieni pirtti, jonka mäen ja rannan puolella, kiviraunioiden ympäröiminä, olivat hänen molemmat peltotilkkunsa. Siihen oli pienen pirtin salvanut ja kivikkoon peltoa tehnyt. Siinä se sitten olikin näkösällä kaikki, mitä oli puuhannut. Pelloista sai hyvinä vuosina tynnyrin ohria, eikä halla koskaan ehtinyt tänne lämpöiseen Repovaaran laitaan viljaa pilaamaan. Mutta talvi oli niin pitkän pitkä… loppuneet olivat jauhot…

Aikansa istuttuaan myllynportailla Mikko nousi ja läksi astumaan. Ohi mennessään hän poikkesi Apunlaaksoon, joka oli Mikon lähin naapuri. Siitä olivat miehet tukkimetsällä vielä ja vaimo kahden nuorimman lapsensa kanssa vain kotosalla.

Tiedusteli Apunlaakson emäntä Mikolta, joko Repo-ojaan tuntui vesi lisääntyneen, ja kummaili samassa tätä pitkää kevättä.

"Jopa kuului Herralan myllyntokeessa niinkuin vähän virkeämpi veden juoksu", sanoi Mikko. "Kun päivänkin oikein suveaisi… mutta mitäs kun ei käännä tuulta etelään…"

Tuumaili Apunlaakson emäntä, jotta eikö joutaisi Mikko hänelle pilkkomaan vähäisen keittopuita…

"Joutaapa nyt vielä… vaan kyllä tässä taas tulee semmoinen kiire, ettei ole yötä eikä päivää… Tulevalla viikolla luulen jo, että Herralan mylly käypi… Pannetta alan tänä päivänä jo sysiä…"

Mikko katseli vesissä suin mitä emäntä hommaili. Näytti toimittelevan Mikolle einettä. Ja kun oli perunat, leivät ja kastikkeen pöydälle pannut, niin Mikolle virkkoi:

"Haukkaa nyt tuosta vähän einettä, vaikka lienet jo einehtinytkin, — mutta hyvä syönyttä syöttää, sanotaan."

"Jo minä söinkin, vaan jospa häntä vähän haukkaakin", arveli Mikko, ja hänen tyhjä vatsansa mourusi.

Itsekseen Mikko mietti, että jo on hyvä ihminen tuo Apunlaakson emäntä… Mutta ääneen ei mitään puhunut eikä ollut hopussa syömään, vaan sai emäntä toistamiseen pyytää. Mutta sitten kun istui pöytään, alkoikin eväille lähtö tulla.

"Mennä vuonna jo tähän aikaan myllyt kävivät", sanoi emäntä.

"Jo toki. Ja sulana oli koko Repovaaran etelänpuolinen rinne", vastasi
Mikko, suu täynnä perunoita.

"Minulla vihloo rintaa niin kummasti ja karvastelee… jos entiseksi on, niin suvi tästä tulee ja raskas vesisade", ennusteli emäntä.

"Samaa ennusti Ullakin tässä aamulla, kun Ojalaiseen läksi lampaan keritsemiseen."

Niin siinä Mikon aterioidessa keskustelivat ja kevään tulevan toivoivat.

Ja Mikko, puhdistettuaan kaikki, mitä emäntä oli hänen eteensä latonut, pani piippuunsa ja lähti notkeana ja virkkuna miehenä pihalle puita pilkkomaan.

Ja sieviä pikku puita Mikko pilkkoi ja sievään, taiteelliseen kasaan ne asetti. Ei kukaan pilkkonut puita niin hyvin kuin Mikko, eikä kukaan niin sieviä pinoja laittanut.

* * * * *

Ei ollut Apunlaaksosta Mikon mökille kuin syltä kymmen. Naapureita yhdisti kesäisin ja talvisin kinttupolku, jonka Mikko pyryjen perästä loi auki.

Mutta kahvit keitti vielä Apunlaakson emäntä Mikolle. Ja Mikko, juotuaan monesta aikaa kolme kookasta kupillista, läksi tyytyväisenä miehenä mökilleen. Porstuan oven säppiin oli tuominen tikku pistetty — se oli merkki, ettei ollut ketään kotona, — muuta lukkoa ei ollutkaan.

Pirtti oli pieni niinkuin pienintä lajia sauna, ja pienoiskokoa oli mökin sisustakin. Oven puolella, sivuakkunan luona, oli Mikolla itsellään paikkansa. Siinä oli lyhyt penkki, joka samalla oli Mikon sänky. Seinällä oli sitten minkä mitäkin työasetta, mutta ihan katonrajassa kolme puista naulaa rivissä vierekkäin. Ne naulat olivat myllynavaimia varten: ovimmaisessa Mikko piti myllyn jauhatuksen aikana Ojalaisen myllyn avainta, keskimmäinen naula oli Herralan myllyn avainta varten ja laidimmainen pappilan.

Karsinan puoli pirttiä kuului Ullalle, Mikon vaimolle, ja Einon paikka oli kangaspuitten ja uunin välissä.

Raukaisevan tuntui Mikkoa. Olisi ollut paikattava nuo Ojalaisen piian kengät, mutta eipä tuntunut olevan työlahjoja. Siitä työstä olisi saanut sen verran lantteja, että olisi kyennyt särpimen ostoon.

Piippuunsa Mikko pani ja mietiskeli. — Mihinkä lie mennyt taas se pojan hunttiokin? Äitinsä sitä ruokkii laiskana, mutta eipä liikene minulle suupalaa leipää, vaikka kyllä tietää, että minulta ovat jauhot kaikki… Vaan liekö itselläänkään enää monta leipomusta!

Mikon teki mieli kiivetä ullakolle katsomaan, minkä verran Ullalla oli ruokavaroja, mutta kun ei koskaan ennen ollut sitä tehnyt, niin tekemättä jätti nytkin.

Peräakkunan luona oli pöytä, ja pöydän alla olivat heidän piimäpyttynsä. Tuo, joka oli isoin ja keltaiseksi maalattu, oli Mikon, pienin, maalaamaton oli Ullan, ja vanhin ja kulunein oli Einon, joka oli sen saanut kumminlahjaksi Piikkarien Soilalta, naapurimökin emännältä.

— Kumma, ettei Ulla ottanut piimäpyttyä matkaansa, kun Ojalaiseen läksi lampaan keritsemiseen, — mietiskeli Mikko. — Niin, mutta se ottaakin rahassa ja käy kauppiaasta kahvia, jota ei ole näkynyt keittävän viikkokausiin…

Mikko silmäsi ulos sivuakkunasta, josta näkyi hänen mäenpuolinen peltonsa ja korkea Repovaaran kylki vähän edempää. Siinä vaaran laidassa oli ollut isävainajan, Ollin, pirtti. Siinä oli Mikko syntynyt ja mieheksi kasvanut. Mutta kun isä kuoli suurena nälkävuonna, joutui Mikkokin kylälle ajelehtimaan. Ei ollut Olli-vainajan mökistä enää mitään jäljellä. Muurinperuskivetkin, joiden Mikko tiesi olleen sieviä laakoja, olivat kyläläiset vähissä erin ottaneet ja omiin tarpeisiinsa käyttäneet. Peltotilkku, joka oli ollut mökin vieressä, oli siinä vieläkin, lyhyttä, laihaa heinää kasvaen, ja siitä niitti Ojalainen sen vähän, mitä se laihasta kamarastaan jaksoi kasvaa. Mutta paikkaa nimitettiin vieläkin Ollinvainioksi.

Tuo korkea Repovaara ja sen metsäinen tausta, hauska, pauhaava Repo-oja, sievät myllyt ojan varrella, mökit tässä ympärillä ja kotoinen kylä, kirkolta alapäähän, — siinä se maailma, jonka Mikko tunsi ja jota edempänä ei ollut käynyt eikä ollut koskaan mielikään tehnyt.

— Vaan kuuluu sitä olevan pitkältä maailmaa — joka haaralla, — mietiskeli hän ja otti Ojalaisen piian kengän katseltavakseen. — On sitä maailmaa, ja kummasti ne ihmiset asuvat… jos lie totta mitä kansakoululapset puhuvat… On maita ja meriä ja puolta korkeampia vaaroja kuin tuo Palovaara…

Ojalaisen piian kengän iltti oli irtaantunut, ja sitäpaitsi oli pohjassa suuri reikä.

— Vihollisen rajoja ne tänne kantavat, ja minun niistä sitten pitäisi tehdä vedenpitävät! — ärähti hän, mutta alkoi kuitenkin korjailla, paikkanahkaa hammastensa välissä venyttäen.

Kyllä Mikolla kengänpaikkaamista olisi ollut pitkin talvea, mutta harvoin kuitenkaan viitsi tehdä. Juuri kun hätä oli suurimmillaan, kun ei ollut tupakkaan rahaa eikä tiennyt särpimestäkään, mistä saisi, niin silloin otti paikatakseen. Ja kun paikkasi, niin tarttuivat paikat niin lujaan, etteivät milloinkaan irtaantuneet. Ja koko kylä sen tiesikin, ettei semmoista kengänpaikkaajaa ollut tässä eikä vielä toisessakaan kylässä. Mutta harva oli se, joka Mikon sai paikkaamaan. Sanoi aina olevan muita kiireitä.

Eikä olisi nytkään tullut aloitetuksi tuota Ojalaisen piian kengänkorjuuta, mutta melkein lopussa oli tupakka, ja lantteja oli juuri sen verran, että saisi kilon silakoita. Perunatkin olivat Mikolta loppuneet. Siemeniksi oli loput kerännyt.

— Ullalla niitä on vielä perunoita, — mietiskeli Mikko. — On tässä omassa kellarissakin viisi, kuusi keittoa, ja mitä lie vielä Apunlaakson kellarissa, johon syksyllä kantoi. Mutta elä usko, että vaan minulle tarjoaisi, vaikka tietää, ettei minulla ole yhtään perunaa… Vaan odotappas aikaa… pian tässä myllyt alkavat jauhaa, ja silloin minäkin vereksistä ohrista makean vellin keitän… ja silloin taitaa Ullallakin vesi suuhun laskea… luulen…

Ja päästyään kengänpaikkauksen alkuun hän ei hellittänytkään, vaan kiskoi pikilangalla paikkaa, suutaan joka vetämällä surkeaan irvistykseen vääntäen.

Johtui sitten mieleen se aika, jolloin Ullan kanssa menivät naimisiin. Miten liekin nyt juuri mieleen juolahtanut! Kävi vihaksi akan perhana, kun ei nyt pyytämättä ymmärtänyt antaa paria keittoa perunoita… Mutta viisas ja varovainen oli hän silloin ollut, kun Ullan kanssa pappilaan vihille menivät. Ei ollut Ulla siihenkään aikaan enää erinomainen naitava vaimo. Huonomaineinen oli ollut ja kaksi pojan roikaletta jo äpärinä synnyttänyt. Kuitenkin niin tuli tuumaksi, että yhteen menevät. Mutta silloin hän, Mikko, oli tehnyt määrän semmoisen, että omin eväin on kummankin avioliitossa elettävä. Ullalla olisi vapaa asunto Mikon pirtissä ja keitto- ja leipomapuita tarpeen mukaan, ja siitä täytyi Ullan korvaukseksi leipoa leipää Mikolle, Mikon jauhoista tietysti, ja puhdistaa pirtti silloin tällöin.

Siihen oli Ulla suostunut, ja niin läksivät pappilaan. Mutta Mikko oli varovainen. Rovastin kuullen kysyi vielä Ullalta: "Muistat kai välipuheemme?" Silloin rovasti tahtoi tietää, mikä välipuhe heillä oli, ja Mikko kertoi rovastille: Rovasti oli kysynyt Ullalta, oliko niin, johon Ulla oli vastannut, että niin oli kuin Mikko puhui.

Sitten vihittiin.

Mikko oli jo saanut paikan kiinni ja alkoi nyt ilttiä kiinni ommella.

— Syntyi sitten tuo pojan perhana, Eino, — jatkoi Mikko äskeisiä ajatuksiaan. — Ulla luuli, että minä rupean poikaa elättämään, mutta silloin minä sanoin, että hoida itse kakarasi… ja hoitaa on saanut… en ole puuttunut, en sekaantunut koko asiaan…

Tämä kultainen vapaus oli sentään herttaista. Sai olla ja elää niinkuin tahtoi. Ei ollut Mikolla kenellekään pennin velkaa, päinvastoin. Ojalaiseltakin oli saamassa kolme kuormaa tallilantaa siitä, että oli syksyllä kumpaisenkin riihen kiukaan korjannut, ja Kankaalta niinikään kolme kuormaa karjanlantaa siitä, että oli talvella korjannut ja vannehtinut lehmäin juoma-astioita. Kylvön aikana oli ollut määrä tuoda lanta Mikon pellolle, siihen paikkaan, johon Mikko osoitti…

Ei kyennyt kukaan komentelemaan eikä määräilemään. Kun verot täsmälleen maksoi eikä himoinnut lähimmäisensä omaa, niin ei niin suurta herraa hänen kynnyksensä yli astuisi, jota palvelisi tai kumartelisi… Sai mennä työhönkin, jos tahtoi, mutta sai olla menemättäkin, menemättä hän useimmiten olikin…

Muut mökkiläiset söivät velkaa kaiken talvea, ottivat jauhoja, lihaa ja särvintä ja sitten saivat kesäkauden hikoilla heinätyössä velkaansa maksamassa…

Mutta eipä saatu Mikkoa niityn laitaan, vaikka kyllä yritettiin. Ei saatu, vaikka luvattiin yhtä iso päiväpalkka kuin nuorillekin miehille. Sillä sen tiesivät kaikki, että roima niittomies oli Mikko, vaikka olikin kaikkia muita lyhempi, ja sitkeä kuin saukko… Kerran oli Ojalainen nöyrästi pyytäen ja lahjoja luvaten saanut Mikon ulkoniitylle… Ja vaikka olivat renkeinä silloin Ojalaisella Iso-Iivari ja Partasen Antti, parhaita niittomiehiä koko pitäjässä, niin kesken päivän väsyivät… Ja silloin oli Ojalainen tuumannut, että eipä hän olisi uskonut tuota Mikkoa noin sitkeäksi ja rivakaksi niittäjäksi…

Siitä oli toistakymmentä vuotta aikaa, eikä ollut Mikko sitten kenenkään heinäntekoon enää lähtenyt…

Eikä lähde…

Hän sai Ojalaisen piian kengän korjatuksi. Viimeisteli sitä vielä kämmeniensä välissä ja oikaisi käyristynyttä kärkeä…

Mutta sitten laskeusi pitkäkseen lyhyelle penkilleen ja painoi mustatukkaisen päänsä paikkaiseen sarkatakkiin, jonka oli käärinyt päänpohjaksi.

II

Mikko ehti juuri parahiksi vaipua unen helmaan. Hän heräsi kuitenkin siihen, että joku raivasi pirtin ovea lujasti kiinni.

Herralan vanha isäntä seisoi keskellä pirtin lattiaa ja hommaili tupakkaa piippuunsa.

"Jokos Mikkoa raukasee?" sanoi hän, ja kun oli piippunsa sytyttänyt, niin lisäsi:

"Sateen edellä se painostaa."

Jo nousi Mikkokin istumaan, haukotteli ja arveli:

"Teidän tulonne edellä se tässä minua niin painosti."

Herralan isännällä oli jo myllyturkki yllään. Siinä näkyi vielä menneensyksyllistä jauhonpölyä meitotun lampaannahan poimuissa.

"Lähdin tässä joutessani kävelemään ja otin tuon myllynavaimenkin jo valmiiksi tänne", sanoi Herrala ja kaivoi taskustaan ison rauta-avaimen.

Mikko virkosi aivan hereilleen.

"Pannaanpa se paikoilleen, ettei jää kulkeumaan", sanoi hän ja pisti Herralan myllynavaimen keskimmäiseen puunaulaan, jossa sen paikka oli ollut jo kolmattakymmentä vuotta.

"Myöhäiseen menee nyt kevään tulo", alkoi Herralan isäntä puhua ja tarjosi tupakkakukkaroaan Mikolle. "Mennä vuonna jo tähän aikaan kävivät kaikki Repo-ojan myllyt… Vaan niin minä uskon, että kun nyt suojaksi kääntää, niin ylen äkkiä ovat vedet liikkeellä. Muistan minä erään keväimen, kun Olli-vainajan kanssa menin myllylle — ja silloin oli Vapunpäivä — eikä veden lirinääkään kuulunut ja panteet olivat paljon paksummat kuin nyt. Mutta silloin teki viikossa täyden kesän…"

"Niin voipi nytkin käydä. Jo minä tänä päivänä ajattelin lähteä pannetta sysimään…"

Mikko veteli oikein aimo savuja, sillä lujaan hän oli ison piippunsa täyttänyt Herralan isännän kukkarosta.

"Jauhot tässä loppuvat meilläkin", puheli Herrala. "Jos ei vaan viikon päästä ala mylly jauhaa, niin on hätä kädessä… Kuinkas Mikolla on jauhoja?"

Mikko ei huomannut sitä veitikan katsetta, joka Herralan silmissä ilmeni sitä kysyessä.

"Onpa niitä oleskellut, ja kohtapa tässä saadaan vereksiäkin jauhoja", valehteli Mikko.

"Jauhojen puutetta kuuluvat pitkin kylää valittelevan… Missä tästä
Ulla on ja Eino?"

"Ulla tuo aikoi Ojalaiseen lampaita keritsemään. Mihin lie poika mennyt…"

"Etkö sinä sitä poikaasi antaisi ensi viikoksi töihin… Olisi siellä meillä päreenhöyläystä ja minkä mitäkin… omalle väelle avuksi…"

"Sillä on rippikoulu keskissä eikä ole semmoisia kenkiäkään… ja mitä sanonee itsekin, Eino…"

"Kyllä nyt jo Einokin saisi ruveta totuttelemaan työhön. Mies jo alulla kolmattakymmentä… renkinä saisi jo hyvän palkan ja vaatteet päällensä…"

"Ei se ole oikein tervekään koko poika", puolusteli Mikko. "Kerkiää se vielä maailmanrannalla lopunkin terveyttään menettää…"

"Työhön minä kyllä kärkehtisin, jos minun poikani olisi… ja mies parhaassa iässä ja terve kuin pukki", sanoi Herrala.

"Tehköön tahtonsa… saatanpa minä puhua", vastaili Mikko.

Kun Herrala vielä oli muistuttanut panteen sysimisestä, läksi hän kotiaan päin kävellä juppaisemaan, lyhyt, päällyksetön myllyturkki somasti heilahdellen ja piippu suussa sauhuten.

— Mitä se tuokin Herrala tahtoo pojan töistä ja kantaa vaaria, tekeekö vai onko tekemättä…? Eipä kulje kerjuulla eikä toisen omaa himoitse, vaikka kultaläjän viereen maata pantaisiin, — aprikoi Mikko.

Sitten katseli Herralan myllynavainta. Otti sen naulastaan ja tutki…
Olivatpa antaneet hiukan ruostua…

Mikko hankasi tuhalla ruostepilkut pois ja asetti sen sitten naulaansa… Siinä se oli jo Herralan myllynavain… pian siihen tulee pappilankin ja Ojalaisen avain, joka on kaikista pisin…

Hän katseli miettiväisenä nauloihin. Mennä vuonna siihen ensiksi pantiin pappilan myllynavain — nyt Herralan. Saapa nähdä, kenen avain ensi keväänä ensiksi naulaan joutuu… Taitaa pappilan joutua… Ojalainen oli aina hitain. Heräsi vasta silloin kun muiden myllyt jo pyörivät että vilkkui…

Mikko läksi ulos. Pirtin päässä oli sievä pino tasaisiksi sahattuja pieniä halkoja ja pinon vieressä hongan oksista pirstottuja keittopuita. Mutta siitä pari syltä Apunlaakson ja Mikon rajassa oli laudoista tehty, teräväkärkinen kota, käymälä. Sinne Mikko pistäysi.

Hän käveli sitten eteläiseen pirtin päähän, jossa jo oli täplä sulaa maata nurkan juuressa, ja siinä vasta pisti leveän, nahkaisen tuppivyönsä kiinni. Katseli kylälle päin, pitkin myllytietä, joka mutkikkaana kulki vainioiden poikki ja Männistön aitan pohjoispuolella yhtyi valtatiehen. Siellä näkyi Männistön aitan sivulla Herralan isäntäkin mennä juppaisevan, likaisen valkoinen myllyturkki yllään…

Hevosia siellä ajoi tiellä kahakäteen, tiu'ut soivat ja kulkuset helisivät… Näkyi Ruotsin puoleltakin joku ajavan pitkin linjasuoraa, viitoitettua tietä…

Julman lämpimästi nyt päivä paistoi ja etelän taivas lienteli, ja Mikko tunsi, että karvas vesi nousi vatsasta suuhun, — se aina ennusti ja tiesi sadetta…

Hän palasi pirttiin ja alkoi paikata kintaitaan, sillä hän päätti lähteä pannetta jyystämään Herralan myllyn edestä…

— Jotta saapi ovenkaan auki, — hän arveli.

Mutta juuri kun hän sai langan punotuksi, saapui Einokin kotia, takin alla kainalossa käärö.

Einoa ei koskaan Mikon-Einoksi sanottu, vaan syntymästä asti hän oli Ullan-Einona ollut. Mutta kovin oli isänsä näköinen tämä Eino. Samanlainen lyhyt ja leveä vartalo, ruskeat, kiiltävät silmät ja tukka musta kuin suutarin piki. Hyvin oli isänsä luontoinenkin, melkein laiskempi vielä. Ei ollut vielä täyttä päivää työtä tehnyt, vaikka oli jo alulla kolmattakymmentä, ja rippikoulu oli vielä keskissä.

Mutta Eino, tultuaan sisälle, otti näppärästi oman piimäpyttynsä pöydän alta, veti povestaan suuren, vastapaistetun ohraleivän ja rupesi syömään.

Ei virkkanut Mikko mitään. Syrjäsilmällä vain katseli Einon syöntiä ja koetti miettiä, mistä poika oli leivän ansainnut… Kun vain ei olisi varastanut…! Mutta ei! Eipä ollut kukaan koskaan sanonut, että Ullan-Eino olisi epärehellinen. Rehellinen oli kuin isänsäkin — olivat aina Mikolle sanoneet.

— Kyllä tästä pian minun pirtiltäni lähtisikin, jos semmoista alkaisi kuulua, — mietti Mikko. — Varkaalle minä olen vihainen kuin helvetti… Pois on täytynyt Ullankin heittää näpisteleminen, jota kuuluu nuorempana harjoitelleen…

"Tapasitko Ojalaista?" kysyi Mikko vihdoin, kun oli toisen kintaansa saanut paikatuksi.

Eino nieleskeli vielä puoleksi purtuja paloja, ryysti piimää voiteeksi ja toisella suupielellä vastasi:

"Näkyi Männistössä lukevan sanomalehtiä."

"Kumma mies, kun ei tule sysimään pannetta myllyn tokeesta ja ympäriltä, vaikka mylly on puoliväliin panteessa… Lähtisitkö sinä toiseksi pannetta sysimään Herralan myllyn luota?"

Taas vastasi Eino toisella suupielellä:

"Enpä tiedä. Kun tässä saan syödyksikin ensinnä…"

"No en minä kesken syöntiäsi… ja keskissä tässä on vielä kintaanpaikkaus minullakin…"

Siihen ei Eino mitään vastannut. Mikko ymmärsi siitä, että Eino lähtee kumppaniksi urakkaan.

Kun Eino vihdoin oli lopettanut ateriansa ja pannut piimäpyttynsä paikoilleen — leivästä ei jäänyt muruakaan —, alkoi hän kopeloida tupakkavehkeitä taskustaan. Jo löysi mustan, öljyttyneen kopan, jossa oli tuuman pituinen tuominen varsi. Mutta tupakkakukkaro oli kovin laiha, niin että vaikka Eino tyhjensi kaiken sisällön vasemman kätensä pivon silmään, ei karttunut kuin puoli kopallista hienoa nuuskaa.

"Pane tuosta minun kukkarostani", tarjosi Mikko.

Sanaakaan puhumatta Eino täytti piippunsa.

Samassa kävi ovi, ja Ojalaisen piika tuli hakemaan kenkäänsä.

"Kyllä se vaan nyt pitää niin kauan kuin muukin kohta kengästä", sanoi
Mikko.

Piika kiitteli ja tuumi, että hyvin ja sievästi Mikko oli kengän korjannut.

Ja Mikko pisti tyytyväisenä puoli markkaa tyhjään kukkaroonsa.

Mutta kun hän oli saanut kintaansa korjatuksi, otti hän orrelta pyöreän, koivunvisasta tehdyn rasian, johon pani talteen äimän, pikilankajäännöksen ja naskalin. Siinä oli kaikenlaista suutarin ammattiin kuuluvaa kapinetta. Oli valmiiksi punottua pikilankaa iso rulla, oli kinnas- ja kenkä-äimää, oli naskalia monenlaista ja sianharjaksia kimppunen. Siihen pisti Mikko järjestykseen neuvonsa ja nosti rasian orrelle, jossa sen paikka oli saippuahitusen ja tulitikkupaketin vieressä.

Ja sitten he läksivät, isä ja poika, myllyille päin, Herralan rautapikka kummallakin olallaan.

Akkunasta näki Apunlaakson emäntä Mikon ja Einon juhlallisina kävelevän ja arvasi, että panteen sysimiseen menevät.

* * * * *

Myllytietä pitkin tulla viuhtoi Ulla aika vauhtia mäkeen päin. Ulla oli Ojalaisessa kerinnyt lampaat ja ottanut maksun rahassa. Kauppiaaseen oli suoraan mennyt ja kahvia ostanut, sillä kokonaiseen viikkoon ei ollut Ullalla kahvia kotona ollut. Kiivaasti nyt käveli kahvipussi kädessään.

— Jopa Aapon-Ulla nyt viuhtoo kuin tuli olisi nurkassa, — sanoi itsekseen Apunlaakson emäntä, kun akkunasta osui myllytielle päin silmäämään.

Ei ollut Ullankaan nimi muuttunut, vaikka naimisiin meni. Isän nimi oli ollut Aapo, ja Aapon-Ullaksi häntä oli totuttu sanomaan ja sillä nimellä häntä vieläkin mainittiin. Pienoinen, väkäleuka akka oli Ulla, laiha ja kasvot keltaisenruskeat. Mutta silmät olivat terävät ja vilkkaat, liikkeet notkeat ja puhelahja hyvä. Piippua imi Ullakin lakkaamatta, imi istuessaan kangaspuissaan, imi kahvia keittäessään ja tuprutti sauhuja kylällä kulkiessaankin… Känä suussa hän nytkin kävellä viuhtoi, kainalossa kahvi- ja sokeripussi. Vikkelästi hän sieppasi tuomisen tikun oven sinkilästä ja meni sisälle. Hän ehti kuitenkin silmätä Herralan myllylle päin ja näki, että siellä Mikko ja Eino sysivät pannetta Herralan myllyn tokeesta. Uunin päältä hän haki jalkaniekka-kahvipannunsa, sytytti hongan oksista roiman tulen lieteen ja kävi kahvinkeittohommiin. Ei ollut liiennyt viikkoon Ullallakaan kahvia keittää. Huononlaisesti maksettiin kankaankutomisesta, ja talvella oli sairastanut pari kuukautta, ettei pystynyt mitään ansaitsemaan… Lisäksi oli poika vielä syömässä, Ullan eväillä enimmäkseen.

— Ei sille Mikko, senkin talpukki, leivän palaa ole antanut tänäkään talvena, — mietiskeli Ulla häärätessään lieden luona kahvia paahtaen. — Minun on vaan pitänyt antaa, ja hätä tässä olisi ollut, jollen minä kuppaamisella olisi saanut… Vaan on sillä ollut hätä Mikollakin… ei jauhon tomua ole itsellään, perunat ovat lopussa… nälkää on kurrannut monta viikkoa eikä ole kaikkena talvena liiennyt kuin kerran kahvia keittää…

— Vaan nyt se kyllä, perhanan talpukki, taas pääsee elämään, kun myllyt pääsevät käymään, ja taitaa olla vielä kansakoulun puunpilkkoomisestakin viimeinen kvarttaali ottamatta… Nyt se kyllä taas kesän elää, laiska, ja syksyllä taas talvileivän myllypaikoista ja omasta vainiostaan keräilee…

Ihana kahvin tuoksu kutkutti Ullan sieraimia, niin että vesi suuhun laski ja luisevissa poskipäissä värähteli. Mutta pian siinä kahvi joutuikin kuumassa honganoksatulessa. Puisessa pahkakupissa jauhoi Ulla paahdetut kahvit nyrkinkokoisella pyöreällä kivellä. Ja hienoja kahvijauhoja siinä tulikin, ettei paremmista apua. Se pahkakuppi ja kivi oli isävainajan, Aapon, perintöä ja rakas muisto se oli Ullalle isältään, jonka karhu oli tappanut. Mutta antoi Ulla konettaan lainaksi Mikollekin, milloin Mikollakin liikeni kahvia ostaa…

Mutta jo sai Ulla kahvinsa valmiiksi, pannusta nokan selitti ja nosti lieden nurkalle selkenemään. Sillä välin pienensi hän sokeria ja otti nurkasta pienoiselta laudalta kahvikuppinsa…

Väkevää, mustanruskeaa oli kahvi ja tarpeeksi suolaista. Yhteen menoon Ulla joi kaksi kupillista, siunaili, sytytti piippunsa ja istui kutomaan, piipun savutessa toisessa suupielessä.

— Hyvä, että olivat tästä tiessään molemmat, että saan rauhassa kahvini juoda… Eino pahuskaan… että kerrankaan toisi äidillensä kahvipivon…

Hän kurkotti kangaspuiden istuimelta pannun varteen ja nosti pannun lähemmäksi hiillosta, ettei jäähtyisi. Ja sitten alkoi kutoa, että mäiske kuului.

— Kun saisi tämän Metsämaan kankaan kudotuksi, niin lopputilissä tulisi vielä saamapuolelle… Jauhot ovat jo vähissä, mutta on vielä pari leipomusta, ja perunoita riittäisi puolikesään… Jos ei poika olisi syömässä… mutta joka on lisäksi niin onnettoman syömäri… niin etteivät ihmiset työhönsä uskalla ottaa… Eikä Mikkokaan vaan työhön komenna, alkaa vaan poikaa puolustaa, kun minä työhön toimitan… Ja olkoon laiskana, vaan elättäköön Mikko… Paras elättäjä! Kumman sitkeässä sillä on henki… kun ei nälkäänkään kuole…

Niin Ulla mietiskeli kotoisesta elämästä, ja vihaisesti lensi sukkula ja mäiskähtelivät kaiteet…

* * * * *

Mutta Herralan myllyllä puuhailivat Mikko ja Ullan-Eino, kivaa pannetta myllyn ympäriltä ja alta sysien.

"Mistä sinä leivän sait?" tiedusteli Mikko.

"Ojalaisen pojille tein myllyntukin, niin emäntä antoi… Pyysi vielä toistakin tekemään, vaan en viitsinyt…"

"Olisit tehnyt toisenkin…"

"Enpä mie", arveli Eino ja näytti, että lopettaa sysimisenkin.

"Sysi nyt sinäkin, niin kun tässä vereksistä jauhoista puuron keitän, niin annan maistaa", houkutteli Mikko.

"Tässä tulee niin palavakin, että…"

"Ja jos autat kivien terottamisessa nyt myllynjauhatuksen aikana, niin saatan minä kesäleivän jatkoa sinulle antaa…"

"Taidan lähteä tukkijoelle", sanoi siihen Eino.

Mikko hämmästyi. Eipä ollut Eino semmoisia puheita ennen suustaan laskenut. Mutta mahdottomaksi luki Mikko Einon tuuman.

"Jokeen putoat ja hukut… tottumaton olet tukillaolija… hyhmäveteen… ja kylmät yöt sitten", pelotteli Mikko.

Eino ei siihen mitään tuumannut. Ilman aikojaan äijälle puheli.
Paraskin tukkipoika!

Ja Mikkokin ymmärsi, ettei Eino totta tarkoittanutkaan. Ilman aikojaan puheli.

Mutta kun he myllyn alta olivat panteen sysineet ja konttasivat pois, havaitsi Eino heti, että pirtin savupiipusta nousi savu…

Mikkokin havaitsi, ja molemmin ymmärsivät, että Ulla siellä keitteli kahvia.

"Jopa sitä nyt on sysittykin", sanoi Eino.

"No joo… ja huomenna lisää", myönsi Mikko.

Ja he läksivät astumaan myllytietä pirtille päin, Mikko edellä, Eino perässä, niinkuin heidän tapansa oli. Mikko astui joutuin ja tiheään, Eino pitkään ja keijasi kävellessään molemmin kupein.

Mutta pitkän nokan saivat. Ulla oli juonut pannunsa tyhjäksi ja nostanut sen jo muurin laelle. Ei ollut näkevinäänkään, kun tulivat, kutoa mäiski vain, että seinät tutisivat…

III

Tämä nykyinen polvi ei enää muistanut, kuinka vanhaa heimoa Ollin-Mikko oli. Mutta kertoivat vanhat, että suku oli kauan kylässä ollut ja että kantaisä oli ollut lappalainen, joka vanhaan aikaan oli porokarjoineen majaillut kylän takalistoilla.

Hänestä oli suku alkuisin. Hänestä oli kotoisin ja perintönä lyhyt ja paksu vartalo, musta tukka ja pienet, kiiluvat, ruskeat silmät. Hänestä oli jäänyt luonteeseenkin jälkiä: taipumaton ylpeys ja verraton laiskuus kaikkeen muuhun kuin tarinoimiseen tervastulen loisteessa.

Siinä he olivat jo monta miespolvea asuneet Repovaaran rinteellä, ja myllärin ammatti oli aina kulkenut isästä poikaan. Olli-vainaja oli monta myllyä rakentanut, mutta vanhat miehet pitivät Mikkoa parempana myllymestarina kuin Olli-vainajaa, joka ei ollut niin peräti tarkka toimessaan kuin Mikko. Oli Mikkokin rakentanut uusia myllyjä: pappilan myllyn tehnyt aivan uudestaan, korjannut kokonaan Herralan myllyn, ja Ojalaisen myllyyn oli laittanut toiset parit kiviä. Ja jokaisen talon myllyä oli hän korjannut, mitä enemmän, mitä vähemmän. Ja kun Mikko myllyn reilaan laittoi, kivet takoi ja veden voiman parahiksi arvasi, niin hyviä, hienoja jauhoja alkoi kivien ympärille karttua, kasaantua valkoiseksi kinokseksi.

Eiväthän ne ymmärtäneet tämänaikaiset nuoret isännät, kuinka vesimyllyjä on hoidettava. Eivät, kelvottomat, osanneet edes kiviä teroittaa niin, että hyviä jauhoja olisi saanut. Kun eivät vain Mikkoa apuun saaneet, niin milloin teki mylly karkeita, kaunaisia jauhoja, milloin täytti kiven silmän ja paiskasi taikinaan koko hoidon.

* * * * *

Viikon päivät oli sataa vihmonut vettä öisin, ja päivin paistoi ja lämmitti aurinko.

Kuin taikavoimalla alkoi kesä lähestyä ja kinokset alentua. Repo-ojaan alkoi vesi tuossa tuokiossa lisääntyä, ja pian kohisi rännien päällä valkoisena vaahtona kirkas kiveliönvesi. Veden kohina kuului jo selvästi Mikon pirtille, ja oven suuhun jo näkyi, kuinka jokaisessa myllynrännissä vesi räiskyi ja vaahtona kahden puolen ränniä pauhasi alas jäiseen panteeseen…

Hyvillään kulki Mikko edestakaisin pirtin ja myllyn väliä, hossissa ja hopussa jo oli. Myllytieltä oli jo lumi sulanut, ja korkean Repovaaran laidassa näkyi suuria, paljaita, kanervaisia päiviä.

Joka hetki lisääntyi vesi Repo-ojassa, koskena jo pauhasi jyrkintä rinnettä ja kiersi iloista vauhtia Metsämaan myllyä, joka oli päällimmäisenä ojan niskalla…

Kirkkaana aamuna nousi Mikko penkiltään hyvin varhain. Aurinko oli vielä korkean Repovaaran takana, Mikon pirtti, muut mökit ja koko Repovaaran kylki vielä varjossa, mutta lännen alla oleville vuorten huipuille jo päivä paistoi…

Koko Repovaaran laita ja ympäröivä metsä raikui lintujen laulusta, ja kevään suloinen lemu hajoitti Mikon mielestä unen jätteet… Repo-ojan pauhu oli kovennut ja vesi lisääntynyt yön aikana tavattomasti. Myllytien ojissakin pauhasi pikkukoskia, ja aivan pirtin editse vihkaisi vesi valkoisena vaahtona.

Kevät oli tullut!

Notkeana miehenä oli Mikko, ja keveästi, näppärästi hän liikkui. Hän palasi pirttiin, jossa Ulla nukkui kangaspuiden vieressä lattialla ja Eino kuorsasi uunin laidalla. Vikkelästi Mikko naulasta otti Herralan myllyn avaimen ja riensi ulos. Ja niin nopeaan kuin hänen lyhyet jalkansa sallivat, lähti hän myllyille päin astumaan.

Myllynjauhatuksen aikana oli Mikolla tapana pitää lippalakkiansa siten, että lippa oli niskan puolella. Ja siitä tiesivät kaikki, että nyt oli Mikolla kiire ja hoppu semmoinen, ettei mihinkään muuhun hommaan joutanut. Silloin oli hänen käyntinsäkin nopeampaa ja puhe lyhyttä ja katkonaista: ei ollut aikaa pitkiin selityksiin.

Jo oli heräilty muissakin mökeissä.

Apunlaakson emäntä tuli jo myllyltä päin vastaan, vesiämpäri kädessään…

"Jo on myllyvettä", hän sanoi Mikolle, mutta Mikko riensi ylpeänä ja vauhdilla sivu: ei mitään joutanut vastaamaan.

Virnemäen pikkupojatkin olivat jo liikkeellä. Läpi pihan juoksi siitä tuimaa vauhtia vesi, joka myllyjen tokeesta räiskyi kauas syrjään. Siihen pikkupuroon olivat pojat laittaneet somat, pienet myllyntukkinsa pyörimään ja avopäin siinä huusivat ja iloitsivat…

Mikko oli jo edellisenä päivänä Herralan myllyn siistinyt, takonut kivet ja kaiken muun reilannut. Tukin ympärillä oli vielä eilen ollut jäätä ja siivissä pannetta, mutta Mikko oli ne jyystänyt pois. Jyvätkin oli jo eilen toriin säkistä löysännyt — ja nyt oli myllyvettä karttunut yön aikana aivan yllin kyllin…

Mikko aukaisi oven, silmäsi vain kerran sisälle ja riensi sitten nostamaan tampulaa rännistä… Iloista vauhtia porhalsi vesi jyrkkää ränniä pitkin alas myllyntukin siipiin, ja iloisesti kuin talven seisonut varsa alkoi sauvakka hyppiä pitkin ympärikiitävän myllynkiven pintaa…

Se oli Mikosta kuin ihaninta musiikkia… tämä vesien vallaton pauhu ja sauvakan hauska hyppely… Hän riensi myllyyn.

Kivi pyöri kuin riivattu, ja pölynä lensi hienoja jauhoja sen ympäriltä kivenlautemille…

"Onpa vettä… terävät ovat kivet ja kylliksi ihollaan… jopa hikkaa kaunan, ettei silmä erota… jo saapi, saakuri soi, Herrala taas semmoisia jauhoja, ettei vertaa", hoki Mikko, kokosi laakkaariin kasan jauhoja, paineli ja tunnusteli ja lopuksi paiskasi suuhunsa koko kourallisen, hieroen naamansakin jauhoihin.

Tyytyväisenä hän katseli, kun kivi vihkaisi ympäri ja sauvakka takoi ja helisteli, sammakkopenkki jytisi ja koko mylly tuntui vapisevan…

— Hei vaan! Kevät on tullut… Kylmä ja nälkä loppuneet!

Hän otti toisen kourallisen jauhoja suuhunsa ja hieroi koko tumman naamansa jauhoihin.

Virnemäen Heikkikin, kuultuaan että jo sauvakka helisteli Herralan myllyssä, käveli katsomaan…

Mikko pyörähteli kuin peikko kiven lauteimilla, milloin nosti, milloin laski kiveä, milloin jyvän varistusta lisäsi, milloin vähensi ja tunnusteli jauhoja, jotta tulevatko hyviä… ja hossissa ja ylpeänä pyörähteli, ei Virnemäen Heikkiä ollut näkevinäänkään…

"Taitaapa olla vettä!" huusi Heikki ovelta.

Mutta vaikka Mikko kuuli, niin ei ollut kuulevinaan. Vesi pauhasi, kivet kalisivat, ja sauvakka hyppeli kuin tulisten hiilten päällä…

Melkein ylenkatseellisesti Mikko silmäsi Heikkiä, joka ei myllyn hoidosta mitään ymmärtänyt, ei enempää kuin tuo maakivi tuossa myllyn edessä…

Mutta Heikki kumartui kuitenkin matalasta ovesta sisälle ja kävi tunnustelemaan jauhoja.

"Kylläpä tulee mieleisiä jauhoja", hän kehui.

"Mikäs on tullessa, kun mylly oikeaan reilaan laitetaan", sanoi Mikko, äänessään ylpeä sointu. "Nyt on parhaiksi jyvän varistusta, ja nyt ovat kivet sommilleen ihollaan", hän virkkoi sitten ja läksi ulos.

Silloin hän näki Ojalaisen tulevan rannasta päin pellonpiennarta pitkin aika vauhtia Virnemäkeä ja Herralan myllyä kohti…

"Nyt se heräsi Ojalainenkin vasta… olisi ollut aika takoa kivet ja muuten mylly valmistaa käyntikuntoon, mutta sillä miehelläkös sitä tulee huolehdituksi", porisi Mikko Heikille.

Ja Männistön aitan luona näkyi kaksi myllymiestä tulevan myllytietä pitkin… Olivat kai alapään isäntiä, Metsämaa, jonka mylly oli korkeimmalla vaaran niskalla, ja Torikka, jonka mylly taas oli ihan Herralan myllyn vieressä. Lyhyet, valkoiset lampaannahkaturkit näkyivät olevan yllä.

"Jopa alkavat myllymiehet heräillä", tuumaili Mikko. "Viheliäisen laiskat, eivät viitsi aikoinaan tulla pannetta sysimään… nyt saisivat myllynsä jauhamaan… Mutta sen minä sanon, etteivät jauha tänä päivänä muiden myllyt kuin tämä Herralan… Saapi Ojalainenkin sysiä ja jyystää tämän päivää ennenkuin tukki panteesta irtaantuu… ja sama työ on papinkin myllyssä… Kuka senkin sysinee…"

Heikki kuunteli Mikon puhetta avosuin, tyhmän näköisenä, ja sillä äänellä Mikko Heikille puhui, että "sinä myöskin olet mies, joka et ymmärrä myllynhoidosta et kärpänhäntää".

Kylmästi tervehti Mikko Ojalaistakin, vaikka Ojalainen naurusuin puhutteli ja tuumi, jotta "jopa on vesi lisääntynyt viime yön kuluessa…"

"Kummakos se nyt on, kun eilen semmoinen paiste oli, ja kuuma tulee päivä tänäänkin", sanoi Mikko ja pyörähti myllyyn takaisin.

Ojalainen meni perässä.

"Kylläpä saapi Herrala komeita jauhoja… No, niin se on… kun on mies, joka osaa myllyn hoitaa… Kun Herrala itse on myllärinä, niin tulevat jauhot karkeita ja kaunat ovat suuria kuin vareksen siivet…"

Osasi Ojalainen Mikolle mieliksi puhua, kehui yhä Mikkoa, sanoipa viimein, ettei toista semmoista vesimyllyn hoitajaa ollut tässä eikä toisessakaan seurakunnassa.

Jo lämpeni Mikkokin, hyvänä piti Ojalaisen puheen ja kiitokseksi virkahti:

"Pian kai teidänkin myllynne rupeaa jauhamaan… Eipä siellä näkynyt myllyn alla enää paljo pannetta olevan…"

"No, sitä minä tässä juuri… ja toin minä vähän tupakkaa myllärille", sanoi siihen Ojalainen ja ojensi Mikolle aika käärimän lehtitupakkaa.

Hyvilleen Mikko tuli, vaikka ei tunteilleen valtaa antanut; hymähti vähän, mutta ei kiittänytkään.

"Tässä olisi avain", sanoi sitten Ojalainen.

"Käyn tässä katsomassa, kun ehdin", lupasi Mikko.

"Minä lähden tästä jyviä myllylle hommaamaan."

Mutta kun Mikko oli saanut hyvään käyntikuntoon Herralan myllyn, läksi hän, rennosti kävellen, lippa niskan puolella, naama ja entiset myllyvaatteet jauhopölyn peittäminä, Ojalaisen myllylle, johon piti kulkea Virnemäen pihan poikki. Myllyn avainta hän heilutteli kädessään ja astui uljaasti. Kun Virnemäen emäntä mainitsi, että taisivat tulla Mikolle kevätkiireet, niin yli olkansa Mikko vastasi:

"Niin on hoppu, ettei tiedä kenen myllylle ensiksi ehtisi…"

Ojalaisen myllyn alta oli vesi leikannut panteen, niin että tukki ja siivet olivat puhtaina. Rännistä roivi vesi tampulaa vastaan, kahden puolen valkoiseksi vaahdoksi haaraantuen…

Suvea tietää, kun näin pian vesi pannetta leikkaa, arveli Mikko itsekseen, avasi myllyn oven ja kävi sisälle. Reilassa siellä olivat paikat. Mikko oli itse syysjauhatuksen loputtua myllyn siistinyt ja kaikki kompeet pannut paikoilleen. Eipä siinä ollut muuta nyt ensiksi kuin teroittaa kivet…

Ovelle silmätessään hän näki pappilan rengin seisovan ulkopuolella, pytty toisessa kädessä, toisessa valkoiseen liinaan kääritty… mitä lie ollut.

"Jopa on nyt vettä Repo-ojassa", kummaili renki.

"Vastakos sen nyt näet", ärähti Mikko ja oli jotakin hommaavinaan myllyssä.

Näki renkikin, että tässä oli tosi kysymyksessä, ettei tässä saanut ruveta joutavia rupattamaan. Äreänä näkyi olevan mylläri.

"Rovasti lähetti terveisiä ja pani mukaan… tässä on viilipiimää ja tässä limppu ja silavaa", selitti renki asiaansa.

"Vai terveisiä! Mutta miksei pidä huolta, että aikanaan panisi pannetta sysimään… Lähettikö edes myllyn avainta?"

"Jo toki. Tässä se on!"

"No sano sitten, että iltapäivällä saavat tuoda käytteitä, kun ehdin myllyn saada reilaan… ja kivetkin taitaa täytyä takoa… Tässä taas on minulle kolme myllyä hallussani, ja toisia kärttävät… en minäkään joka paikkaan repeä…"

"Sen arvaa, kun eivät muut osaa myllyä hoitaa…"

"Saavat hoitaa… vaan sahanpuruja ne jauhoikseen saavat… Tuokin
Metsämaa ja Torikka, jotka tuossa näkyvät kiipeävän myllyilleen…"

"Vai eivät osaa teroittaa kiviä!…"

"Harva tämänaikaisista miehistä enää myllynkivet oikein takoa osaa… Toissa keväänä, kun sairastin jalkaani ja tämän pappilan myllykin oli suntion, Männeliinin, hoidettavana, niin kun viheliäinen oli takonut kivet niin pilalle, etten syysjauhatuksen aikana tahtonut niistä kunnon kalua saada, en takomallakaan…"

"On sanottu, että Ullan-Einokin on jo hyvä kivien terottaja…"

"Lapseksi se lukee vielä Einonkin, vaan kun minä myötäänsä olen neuvomassa, niin ei saa pilata…"

Nähtävästi Mikko ihastui rovastin lähetyksistä, puheliaammaksi tuli ja ystävällisemmällä äänellä renkiäkin puhutteli. Mutta ei vaan tuliaisista mitään maininnut, ei käskenyt rengin sanoa edes kiitoksia.

Mutta iltapäivällä toki sai tuoda käytteitä.

Mikko kävi nyt pappilan myllyn luo, joka oli ensimmäinen Ojalaisen myllystä. Rennosti aukaisi oven, konttasi myllyn alle, tukin ja siivet katseli… kunnossa olivat (oli jo ennen siellä kontannut). Kun myllyn alta tuli, niin nosti tampulaa… kunnossa oli… kiinni painoi…

"Hyvä on!" sanoi hän.

Hän oli nuortunut tänä aamuna taas kymmenen vuotta, sen hän tunsi. Ja kyllä sen näkivät Virnemäessäkin ja muissakin mökeissä.

Lukkoon pisti Mikko pappilan myllyn, samoin Ojalaisenkin. Otti pytyn ja nyytin ja käveli mahtavana Virnemäen pihan läpi Herralan myllylle, jota vielä katsoi, että tekikö kelvollisia jauhoja… Hyviä teki… ja nopeaan. Oli jo vajaassa parissa tunnissa tehnyt puoli säkkiä… Mutta molemmat parit olivatkin käynnissä, ja vettä riitti rennosti…

Aurinko oli noussut jo korkealle ja paistoi yli Repovaaran, niin että kaikki myllyt ja koko Repo-oja olivat ihanan, keväisen valon vallassa. Herralan myllyn ovellekin, jossa Mikko seisoi, paistoi niin lämpöisesti, että hikeen löi…

Jo oli hauskaa! Vesi pauhasi, sauvakat kilpaa hyppelivät, päivä paistoi eikä lunta enää näkynyt kuin jokunen pieni pilkka korkeimpien vaarojen huipuilla…

Onnellinen oli Mikko, ja pitkän talven nälkä ja pakkanen oli unohtunut.
Ruokaa oli, ja toista myllyt jauhoivat… Hei vain!

Jo näkyi Einokin heränneen ja kävellä keijaili myllylle päin. Jo olivat tulleet Ojalaisen lapsetkin myllyjään olkapuroihin asettamaan. Siinä purossa, joka juoksi myllytien ojaa pitkin Mikon pirtin ohi, oli lapsilla hauska leikkipaikka ja erinomaisen jyrkkiä pikku koskia, joihin pienet myllyt sopi pyörimään panna.

Ojalaisten lasten hommaa seisahtui Einokin katselemaan. Eino ei ollut enää kahtena viime vuonna pikkumyllyjen parissa puuhannut, mutta lapsempana olikin hän verraton myllymestari, joka laittoi koko kylän poikasille hauskat hetket Repo-ojan mäkeen. Mutta vieläkin luonto veti leikkimään, ja hän alkoi Ojalaisen pojille valmistaa toetta ja ränniä. Pojat hyppelivät ilosta, kun näkivät, kuinka taitava Ullan-Eino oli ammatissaan.

Siinä puuhailivat, ja naurussa suin katseli Mikko.

"Ullan-Eino! Ullan-Eino! Tule meillekin tekemään!" huusivat Virnemäen pojat, kun näkivät kuinka näppäriä myllyjä Eino rakenteli.

Ja kävi Eino heitäkin opastamassa.

Mutta Mikko käveli leveästi, ylpeästi, suoraan eteensä katsellen mökilleen. Povessa pullotti Ojalaisen antama tupakkakäärö, toisessa kädessä oli pappilasta lähetetty pytty, toisessa nyytti, mutta myllyjen avaimet helähtelivät paikkaisen, jauhoisen sarkatakin taskussa…

Kolinalla hän avasi oven ja työntyi pirttiin kuin kuningas.

Ulla oli jo kutomassa, ja kahvipannu näytti olevan lämpimällä hiilloksella. Vilkaisi Ulla Mikon tuomisiin, mutta ei sanaakaan puhuttu.

Mikko otti ensiksi myllynavaimet taskustaan ja jokaisen omaan naulaansa asetti, nimittäin: ovimmaiseen Ojalaisen myllynavaimen, keskimmäiseen Herralan ja laidimmaiseen pappilan.

Siinä oli niiden paikka, ja huono oli seuraus, jos niitä joku kävi liikuttelemaan tai vaihtamaan, esimerkiksi Herralan myllyn avaimen pappilan myllyn avaimen naulaan. Mikon suuttumus oli suuri siitä.

Avaimet naulaan ripustettuaan Mikko istui penkilleen ja alkoi monesta aikaa aterioida. Nälkä olikin. Ei ollut kahteen päivään syönyt muuta kuin kupillisen velliä, johon ei ollut panna kuin pari pivolista jauhoja. Mutta mitä siitä! Oli hän ennenkin paastonnut. Joskus kevättalvella meni monta viikkoa, ettei Ulla tiennyt, millä mies eli…

Mikko aukaisi nyytin, jossa oli iso rukiinen limppu ja aika kimpale valkoista, vahvaa silavaa. Otti sitten oman pyttynsä pöydän alta ja tyhjensi siihen pappilan viilipiimän… ähkäili siinä ja pyörähteli toimessaan…

Unehtui Ullakin katsomaan, ja vesi laski suuhun, kun hän näki viekoittelevan silavakimpaleen…

Mikko aloitti ateriansa, ja kun oli jonkun palan nielaissut melkein purematta, niin silavaa julman pitkällä puukolla leikatessaan arveli:

"Jopa on sentään maukasta silavaa, ja niin parhaiksi suolaista…"

Hän piti silavakimpaletta veitsensä kärjessä ja katseli sitä etempää…

Ullan silmät kiiluivat, vatsa mourusi, ja vesi suuhun laski, niin että piti sylkäistä.

"Anna nyt minullekin murunen maistaa", hän pyysi rukoilevasti.

Mikolla oli suu niin täynnä, ettei saattanut vastata heti, mutta kun sai palan niellyksi, vastasi:

"Annoitko sinä minulle kahvikuppia, kun pannetta tulin sysimästä… ja oletko antanut yhtään perunaa, vaikka on Apunlaakson kellarissa… häh?"

Siihen ei ollut Ullalla mitään sanomista.

Ja Mikko söi miehen lailla vatsansa täyteen ja sakeaa piimää ryysti palan paineeksi.

Mutta syötyään hän veti puukollaan merkin silavakimpaleen jäännökseen, niin ettei siitä taitavinkaan varas osaisi niin viisaasti maistaa, ettei hän sitä huomaisi. Vei sitten limpun jäännöksen ja silavan porstuaan vanhaan arkkuun, jossa hän leipänsä säilytti ja muunkin ruokatavaran, kun osui olemaan.

Alkoi sitten tupakkaa leikata ja röyhteli siinä ihan Ullan korvan juuressa ikäänkuin kiusalla.

"Syönyt mies on aina syönyt mies!" sanoi hän.

Kun hän paraikaa pienensi tupakkaa, tuli Metsämaan isäntä sisälle. Täytyi kumartua melkein vinkkeliin, ennenkuin mahtui matalasta ovesta pirttiin.

Nöyränä oli Metsämaa. Hyvää huomenta toivotti ja virkkoi:

"Olipa täällä isäntä kotona."

Mikko tunsi Metsämaan entisestään suureksi kiusantekijäksi ja vastasi karskisti:

"Ei tämmöisissä mökeissä ole isäntää."

"Mikäs muu! Isäntä se on talossaan, oli talo iso tai pieni", koetti Metsämaa olla kohteliaana. "Mutta jo nyt hopusti kesän teki… ei sitä olisi uskonut", hän sanoi sitten, kun Mikko ei mitään puhunut.

Mutta Metsämaa tunsi Mikon ja niin juohevasti osasi jutella, että jo ratkesi Mikko raikkaaseen nauruun ja lupasi tulla Metsämaankin myllyn laittamaan käyntikuntoon.

"Minulla on tässä niin helvetin hoppu", hän selitteli. "Herralan mylly jo jauhaa, Ojalainen tuopi pian käytteitä, ja kohta on pappilankin kuorma myllyn edessä… Ei tässä taas ole lepoa yöllä eikä päivällä…"

Hän otti myllynavaimet nauloistaan, helisteli yhteen ja sanoi:

"Lähteä pitää… ei ole aikaa istuskella… Ison veden aikana ovat myllyt ylen tähdelliset hoitaa…"

Metsämaa seurasi perässä ja varoiksi Mikolle puhui:

"Jos sinä sitten, Mikko rakas, olisit niin hyvä… sitten kun vähän lomaa saat… että tulisit tuota minunkin myllyäni laittamaan… Peukalo siinä tulee keskelle kämmentä viisaammillekin miehille kuin minä… joka myllyn oikeaan kuntoon saapi…"

Siitä puheesta Mikko piti, tulla lupasi, mutta vielä muistutti:

"Panne pitäisi myllyn alta aina sysiä hyvissä ajoin… Mikä sen sitten jyystää, kun vesi lisääntyy…"

Ja keveästi, näppärästi ja taajaan hän astui, lippa niskan puolella.

Eino siinä puuhaili Ojalaisen pojille myllyjä. Muistakin taloista oli kokoontunut poikia hauskan mäen rinteelle myllyjä katsomaan ja itselleen tekemään…

Yhä useampia myllymiehiä alkaa tulla. Mikko näkee täältä korkealta mäeltä, kuinka alempana olevien myllyjen luo ajaa jyväkuormia ja vilahtelee lyhyitä myllyntukkeja. Siellä on alempana vielä kymmenkunta myllyä, muutamat melkein vierekkäin…

Koko Repo-ojan varsi on iltapäivällä myllymiesten hallussa, ja myllyjen ympärillä on vilkas liike… Yhä lisääntyy ojissa vesi, ja pauhu enenee. Sauvakat takovat kilpaa, huutojakin kuuluu, iloisia lasten ääniä, ja Repovaaran kupeelta lintujen laulua…

Niin muita ylpeämpänä liehuu Mikko myllystä toiseen, jauhoissa kuin peikko ja suupielet taikinassa, liehuu ja kiroilee, kun häneltä hyviä neuvoja tullaan pyytämään… Einokin maleksii myllyltä toiselle, ja joku isäntä saapi hänet, kun siivosti puhuttelee, kiviä teroittamaan.

Illalla kävelee pitäjän herrasväkikin Repovaaran laitaan, Repo-ojan juhlallista pauhua kuulemaan ja somia myllyjä katsomaan. Mutta Mikko liehuu myllyltä myllylle, suu jauhoja täynnä ja lippa niskan takana. Ei ole näkevinäänkään, vaikka rovastikin myllylleen kävelee, on hopussa vain. Herralan myllyssä hän nostaa kiveä, Ojalaisen myllyssä lisää jyvänvaristusta silmään, ja viuhtoo sitten pappilan myllylle. Hyvään iltaan kuitenkin vastaa, kun rovasti myllynsä luona tervehtii.

Kun Mikko menee sisälle, tirkistää rovastikin, kumartuneena, myllyyn, jossa kaksi kiviparia pyöriä vihkaisee ja jauhot pölisevät ympäri…

Hymysuin siinä katselee, kun Mikko hommaa lisää varistusta toiseen pariin, mutta toista kiveä, joka tuntuu alkavan kuumeta, nostaa hiukan, moukarilla kiilan päähän kerran kaksi paukauttaen.

"Taitoa tuossa kysytään", huutaa rovasti.

"Joo. Ja pitää näin runsaan veden ollessa melkein lakkaamatta olla kiviä asettamassa… Kuumuvat pian, ja silloin jauhot imeltyvät… tai on liian paljon jyvänvaristusta… niin silloin täyttää kiven silmän ja lyö taikinaan…"

"On se", ihmettelee rovasti. "Montako myllyä Mikolla nyt on hoidettavana?" hän sitten kysäisee.

"Kyllähän ne niitä minun hoitooni jättäisivät vaikka jokikinen, vaan määrä se on, mitä yksi mies kerkiää… Kolme näitä on nytkin… tämä, Herralan ja Ojalaisen niinkuin ennenkin… vaan kahdessa olisi kylliksi, kun yötä päivää myllyt käyvät ja tämmöinen veden paljous on…"

"Minä arvaan", sanoo rovasti.

Mikko silmää vielä kerran myllyyn sisälle, paiskaa sitten oven kiinni, ottaa avaimen lukosta ja pistää taskuunsa. Sitten lähtee tepsuttamaan taas Herralan myllylle…

Ja niin Mikko uljaana myllärinä hommailee, niin edestakaisin myllyjen väliä hossissa ja ylpeänä kävelee…

Ja päivä paistaa lämpöisesti Repovaaran laitaan, vesi pauhaa ja vaahtoilee, linnut laulavat ja sauvakat kilvan hyppelevät. Pikkupojat leikkivät sahamatteineen, ja kaiken yli raikuu riemuinen huuto:

— Kevät tullut en!

IV

Mutta kevät kului, kiveliöiden ja erämaiden lumet olivat kirkkaina vesinä valuneet alas vaaroja ja vähenivät hiljalleen.

Vähennyt oli jo Repo-ojassakin vesi, mutta myllyt vielä käydä vihkaisivat, vaikkei sauvakka enää niin nopeaan tatistellut eikä tukki pyörinyt niinkuin kirsiveden aikana.

Kylvönkin aika lähestyi. Myllymiehiä näkyi yhä harvemmin ja harvemmin, ja pienet syrjäpurot, joissa Virnemäen ja Ojalaisen poikien pienet ja sievät myllyntukit olivat pyörineet, olivat aivan kuivuneet.

Mutta vielä käytti Mikko pappilan myllyä, ja Herralan myllyssä saivat nyt mökkiläiset ja joku toisenkyläläinenkin jyvänsä jauhoiksi, jos osasivat Mikolle mieliksi olla.

Mikko oli näinä viikkoina ansainnut hyvin, ja Einokin oli ollut apuna kiviä teroittamassa. Leivän ja keitoksia olikin Mikko koko jauhatuksen ajan Einolle antanut, mutta särvintä sai poika hakea mistä tahtoi ja sattui saamaan. Ulla oli kutonut Metsämaan kankaan valmiiksi ja siirtänyt jo kangaspuunsakin Apunlaakson halkovajaan, jossa oli hyvä, vedenpitävä katto.

Mikko oli pannut ansaitsemansa jauhot porstuan loukkoon suureen tynnyriin, joka nyt oli aivan täynnä; sitäpaitsi oli kaksi viidenkymmenen kilon säkkiä täytettyinä jauhoilla, tynnyriä vastaan nojallaan…

Oli leipää tiedossa! Ei tarvinnut ketään palvella eikä kumarrella!

Näin runsasta kevättä ei ollut Mikolla ollutkaan pitkään aikaan. Jauhoja oli kuin pienessä talossa ja sitäpaitsi vielä puhdasta rahaa rovastin takana toistakymmentä markkaa, säästönä kansakoulun puiden pilkkomisesta. Oli jättänyt viimeisen kvarttaalin (sillä kvarttaalittain hän oli tahtonut palkkansa "nostaa") ottamatta, vaikka nälkä oli kiljunut ja hätä huutanut. Eikä aikonut ottaakaan ennenkuin juhannukseksi.

Hätäkös oli elää ja olla! Pois alta vain!

Kylvöhommiin rupesi Mikkokin, sillä myllynjauhatukseltakin alkoi nyt joutaa. Kevätkylvöjä tehtiin joka talossa, ja kiire oli. Vähän oli väkeä kaikilla, sillä kaikki miesväki, joka kynnelle kykeni, oli mennyt tukkijoelle. Ulla oli Ojalaisen peltoon jo perunansa istuttanut, ja vuokra oli määrä maksaa pellonleikkuulla. Ja peltotöissä kulki hän Ojalaisessa joka päivä, mutta yötä kotimökillä kävi olemassa.

Melkein joka taloon oli Ullan-Einoakin käyty kevätkylvön tekoon, mutta ei ollut lähtenyt. Mikkoa ei ollut kukaan uskaltanut pyytääkään, hyvin tietäen, ettei Mikko missään nimessä nyt lähtisi, kun ruokavaroja oli kuin kuninkaan linnassa.

Määrätyt lantakuormat oli Mikon pelloille jo tuotu. Ojalaisen tuomat kolme kuormaa tallilantaa pani Mikko mäkipellolleen, joka oli toisella puolella myllytietä, ja Kankaan tuomat kolme kuormaa karjalantaa rantapellolle, jossa ruokamulta oli karisempaa. Siihen tuli lisäksi oma tunkio käymälästä, jota Eino Apunlaaksosta lainaksi saadulla yksirattaisella työntölavalla kuljetti pellolle sieviin läjiin.

Parhaillaan siinä Mikko ja Eino puuhailivat iltapäivän lämpöisesti paistaessa Repovaaran laitaan. Tyyni ja loistava oli ilta, ja käki kukkui vaaran kupeella. Suuri ja tulvillaan oleva joki, joka tänne korkean mäen laitaan välkkyi kuin hopeinen kenttä, näytti kuin hiljentäneen kulkuaan, kun kylvönteko oli käsissä.

Silloin he näkivät Herralan vanhan isännän tulevan aika vauhtia puserosillaan myllytietä mäkeen. Mutta eivät olleet kumpikaan huomaavinaan, puuhailivat vain, Eino lantaa vetäen, Mikko kasoja tasaisesti pellolle levittäen.

Herralassa oli toinen renki tullut kipeäksi, vuoteeseen aivan. Kiire kylvön aika oli, eikä väkeä saanut mistään. Oli lähtenyt pyytämään Einoa. Rennosti hän maksaisi palkan joko rahassa tai tavarassa.

Niin puheli Herrala.

Mikko ja Eino kuuntelivat äänettöminä, ja Herrala odotti vastausta kuin senaatin päätöstä.

"Niin… Mitä arvelet, Eino?" kysyi vihdoin Mikko.

"Enpä mie", sanoi Eino. "Kengätkin täytyy tässä ensiksi paikata…"

Herrala suuttui.

"Onkos Aapon-Ulla kotona?" tikasi hän.

"Ojalaisessa on perunan panossa", vastasi Mikko.

Suutuksissa oli Herrala, mutta minkäs noille lurjuksille teki! Ne elivät niinkuin tahtoivat, eikä niille mahtanut mitään! Maapalanenkin, johon Mikko oli pirttinsä ja peltonsa tehnyt, oli kylän yhteinen someropalsta, eikä hänen tarvinnut siitä kenellekään veroa maksaa. Olisipa ollut talon torppa, niin hiiteen olisi ne laiskat häätänyt…

— Ne ovat kummia miehiä, — ärisi Herrala itsekseen. — Kun työtä olisi ja hyvän palkan saisivat, niin eivät vieraan työhön lähde… semmoista oli koko suku ollut… ja voivat olla nälässä viikkomääriä, mutta eivät vaan kerjäämään tule eivätkä omin lupinsa ota… Ullakin, vanha ja vaivainen ihminen jo, ruokkii laiskana täyttä miestä…

Vihapäissään Herrala käveli Ojalaiseen ja alkoi ripittää Ullaa Einon vuoksi.

"Minkäs minä teen… Kun käsken työhön menemään, niin äijän piru on silloin aina poikaa puolustamassa", selitti Ulla. "En minä mitään mahda…"

Ja Ulla oli itkevinäänkin.

Mutta pellollaan jatkoivat Mikko ja Eino työtänsä ja saivat pian lannat levitetyksi. Illempana oli Ojalaisen määrä tulla kyntämään. Siitä oli Mikko jo hyvittänyt Ojalaiselle myllynjauhatuksen aikana. Pappilasta hän oli saamassa siemenet ja oli ne ruustinnalle maksanut jo talvella vannehtimalla lehmänastioita. Ei muuta kuin noutaa siemenet pappilasta kuin hyllyltä!

Mutta eipä kuulunut Ojalaista hevosineen tulevaksi, vaikka puhe oli ollut, että kun aurinko on Luppion kohdalla, silloin pitää tulla. Siihen mennessä saisivat Mikko ja Eino lannat levitetyksi.

Mikko ei malttanut vartoa, vaan läksi muistuttamaan Ojalaista ja otti säkin matkaansa, aikoen samalla käydä pappilasta siemenet noutamassa.

Eino jäi yksin.

Nälkä oli tullut työssä. Eino kävi pirttiin, mutta tyhjät olivat hänen omat varastonsa. Ei ollut Ullallakaan leipää yhtään murusta, ja piimäpytynkin oli pessyt ja nostanut uunin päälle kuivumaan.

Mutta Mikon piimäpytty tuntui olevan täynnä, ja kun Eino meni porstuaan, arkusta katsomaan, oli siellä Mikolla kaksi koskematonta leipää eikä kolmannestakaan vielä ollut otettu kuin palanen laidasta. Ja aika kimpale silavaa aivan arkun nurkassa, leipäin peitossa…

Eino tunsi nälkänsä kasvavan, ja sen enempää tuumaamatta hän otti leivän ja silavakimpaleen ja läksi pirttiin syömään. Ottipa Mikon piimäpytystäkin kipollisen palan paineeksi. Mutta syödessään hän kuulosteli, milloin Mikon askeleet kuuluisivat, käväisipä pala suussa pirtin päässä vakoilemassa…

Ojalainen tuli, kynti molemmat peltotilkut, jotka olivat neliönmuotoisia, viitisen syltä sivu…

Mutta Eino söi kaiken silavan, eikä jäänyt leivästäkään mitään. Korjasipa vielä murutkin pöydältä ja pani Mikon piimäpytyn paikoilleen pöydän alle.

Sitten hän lähti lapioineen pellon kulmia "lopettamaan", niinkuin Mikko oli neuvonut.

Silloin Mikkokin, jyväpussi selässä, palasi pappilasta ja ensi töikseen noitui, että Ojalainen oli huolimattomasti kyntänyt, liian leveän oli viilun ajanut ja liian matalan…

Myöhään illalla, puoltayötä lähellä, olivat molemmat pellot kylvölle valmiina.

Mikko ei itse osannut kylvää, vaan Apunlaakson emäntä oli sen aina Mikolle toimittanut. Hän kylvi Mikon mielestä parahiksi sakean. Muut kylvivät milloin liian sakean, milloin taas liian harvan, että tuli kylvön takia suuri vahinko…

"Kun kolme vanhaa kappaa arvaa tasaisesti heittää tuohon rantapeltoon ja puolen kolmatta mäkipeltoon, niin silloin tulee parahiksi taaja", hän selitteli Einolle, kun olivat kaikki pientareetkin mullasta puhdistaneet ja pirttiin menivät.

Ullakin siinä samassa tuli Ojalaisesta, ja Apunlaakson emäntä tuli kuulemaan, joko Mikko tänä yönä tahtoi peltonsa kylvettäväksi.

"Onpa nyt tyyni ilma… Mehiläinenkin jo pörräsi tänä päivänä… Kyllä nyt kylvää sopii", arveli Mikko. "Ja nytpä ne ovat jo alulla kesäkuun päivätkin… Monesko lienee tänään?"

"Toinen on vasta", tiesi Apunlaakson emäntä.

"En tuota ole joutanut moneen viikkoon allakkaakaan katsomaan."

Kuusi kappaa oli Mikolla siemeniä, saman verran kuin viime vuonnakin.
Mikko antoi ohjeita Apunlaakson emännälle näin:

"Saman verran kun kylvät kuin viime kevännäkin, niin tulee parahiksi taajuutta… Tähän rantapeltoon… tuohon alimmaiseen kulmaan saat panna vähän runsaammasti… siinä on laihempi paikka… Vaan tässä on tämä mäkisyrjä… siihen elä taajaa kylvä… se on lihavaa paikkaa, vasta tallilannalla höystetty…"

Apunlaakson emäntä alkoi siementä pienoisesta vakkasesta heitellä, tarkoin muistaen Mikon ohjeet.

Mutta pirttiin meni Mikko ja alkoi kylväjälleen kahvia hommata.

Mustassa vaatepussissa, isossa arkussaan, porstuan loukossa, säilytti hän kahvivaransa silloin kun oli varaa kahvia ostaa.

Niitä lähti nyt noutamaan. Mutta heti huomasi hänen tarkka silmänsä, että kapineita oli liikuteltu…

— Voi taitamaton… ja leipä poissa… ja mitä helvettiä… koko silavakimpale… Pojan perkele… Syönyt on… syönyt on…

Hän hypähti kuin vietereillä ja vilahti pyrynä pirttiin, kiroten mitä suustaan kerkesi sanoa. Ja suoraan rynnisti Einon kimppuun, tarttui molemmin käsin pojan pitkään, mustaan ja takkuiseen tukkaan ja alkoi jauhattaa kuin pölkyn päätä…

Mutta seisomaan hypähti Einokin ja hamusi äijää kiinni lahonneen takin liepeistä, jotka repesivät helmaan asti…

— Äijä saatana… elä raada hiuksia, — huusi hän minkä jaksoi.

Mutta ei löysännyt Mikko, vaikka Eino koetti potkia jaloilla ja tavoitteli kurkkutorvesta kiinni…

Mutta yhtäkkiä hyppäsi Ulla loukosta ja iski kuin nälkäinen naaraskorppi Mikon tuuheaan tukkaan ja veti äijän selälleen… Mikko kimposi pystöön, molemmat kourat täynnä Einon hiuksia, ja huusi…

Siinä joutuivat yhteen mylläkkään kaikin, pöytä kaatui ja Mikon pytystä roiskahti valkoinen piimä ympäri pirtin lattiaa… Ulla ei saanut muuta asetta kuin nurkkahyllyltä vanhan virsikirjansa, jonka lennätti semmoisella vauhdilla vasten Mikon naamaa, että huulet pöhistyivät kuin ruomat ja veri ikenistä tirskahti…

— Pääpelin portto, — huusi Mikko ja tavoitteli Herralan myllynavaimella, jonka naulastaan sieppasi, Ullaa päähän, mutta Eino ehti väliin…

Samassa tuli, mellakan kuultuaan, Apunlaakson emäntä pirttiin. Jumalan sanan avulla hän nuhteli kaikkia ja sai vähitellen rauhan palaamaan.

— Mies ja vaimo… ja sinä, Eino… tietäkää, että vanhurskas Herra teidät rankaisee jo tässä elämässä jumalattoman elämänne vuoksi… Viimeiset ajat ovatkin elettävänämme… Herra, Herra! käännä kasvosi näiden langenneiden lastesi puoleen…

Ja niin sovinto ja rauha palasi taas Ollin-Mikon pirtille, samoin kuin oli ennenkin pienten kahakkain perästä palannut.

* * * * *

Kesän aikana eivät Mikko ja Eino rasittaneet itseään. Mutta Ulla kulki töissä, ja lauantai-illoin oli aina kupattavia Virnemäen saunassa monta henkeä. Millä oli hammastauti, millä veri nousi päähän, että maailma musteni, kun kumartui, millä taas särki selkää, millä käsiä tai jalkoja, mutta kaikki vaivat paranivat, kun Aapon-Ulla rohkeasti kävi julman kookkaine kuppaussarvineen sairaan kimppuun. Eikä armoa ollut, vaikka nuoret tyttöset, joita ilkeä hampaansärky yötä päivää kiusasi, rukoilivat Ullan kivisissä kourissa…

Ja sillä lailla Ulla sai kahvirahaa, niin että pannu melkein lakkaamatta oli lämpimillä. Sai Ulla välistä runsaankin palkkion kuppaamisesta. Kahdesti vuodessa kuppautti rovasti ja kerran kesässä ruustinna, ja kauppiasta sai hakata tuon tuostakin, kun aina pelkäsi halvausta, lihava ja punainen mies kuin kukko. Ei palannut niiltä kuppausmatkoilta Ulla tyhjin käsin eikä kukkaroin.

Mikolla sitävastoin ei ollut kesän aikana suuria tuloja. Joskus paikkasi kenkiä ja jonkun saunan kiukaan korjasi, mutta muuta tuloa ei ollut.

Ullan eväillä oli Eino kokonaan, mutta usein meni päiviä, ettei saanut muuta kuin pikisuolaisia silakoita. Kun sitten alkoi kauheasti janottaa, niin käveli kylälle ja pyysi taloista juomaa…

Väkevää kirnupiimää kun kiskoi niin paljon kuin vatsaan mahtui, niin tuntui kuin olisi syönyt vahvan aterian.

"Tuo Ulla keitti niin suolaisen puuron tänä aamuna että…" oli Einon tapana puolustuksekseen sanoa.

Samaa keinoa käytti Mikkokin.

Mutta keskikesällä, ennen heinän aikaa, menivät Mikko ja Eino metsään, puita talven varalle keräämään.

Ojalaisen metsästä sai kerätä kaatuneita puita ja honganoksia, ja jos pitempi kanto sattui olemaan, niin sen sai ottaa myöskin. Samanlainen lupa oli Herralan metsäpalstaankin. Ja kun Mikko vanhastaan oli taattu ja rehellinen mies, niin hän ei sen parempia puita himonnutkaan eikä koskenut mihinkään, johon ei lupa ulottunut. Ja vapaasti sai mennä niinkuin omaan metsäänsä…

Mutta eipä luvattu muita mökkiläisiä. Olivat kyllä käyneet pyytämässä. Oli käynyt Apunlaakson emäntäkin, mutta vaikka uskovainen oli olevinaan, niin eipä luvannut Ojalainen eikä Herralakaan… Olivat sanoneet, että ovat jo Ollin-Mikolle luvanneet, niin…

Niin Mikko Einolle puheli, kun peräkkäin karjapolkuja pitkin puun keräykseen menivät. Sovinnossa taas olivatkin, ja Einolla oli määrä, että puun keräyksessä piti Mikon laittaa eväät.

Nyt menivätkin loitommaksi, aina Jylyvaaran taakse, jossa Mikko tiesi olevan honganoksia luokona ja kaatunutta puuta viljalti.

"Täällä se on Jylyvaaran laidassa ennen vanhaan asunut Jouni lappalainen", kertoi Mikko. "Olli-vainaja, joka oli minun isäni, tiesi selittää ja näytti luolankin, jossa Jouni oli asunut kesät talvet… Poroja oli ollut ja lihaa keittänyt, mutta siitä on jo, kuulemma, toista sataa vuotta…"

"Voi helvetti… Vai niin kauan…"

"Joo. Ja olen minä käynyt Olli-vainajan kanssa luolassakin…"

Kun nousivat korkean vaaran laelle, sanoi Mikko:

"On se soma tämä maailma, monimutkainen ja lokeroinen… Maan alla on helvetti ja taivas tähtien takana… Koulun kartasta näkyy, kuinka on maita ja meriä, ja missä asti lieneekään laita…"

"Sitä ei taida kukaan tietää", epäili Eino.

"Joo. Ja se loppuu viimein koko tämä maailma, kun idässä leimahtaa ja kipenet länteen lentävät…"

"Vaan ei se lopu vielä, sanoi rovasti rippikoulussa…"

"Saattaa meidän aikamme vielä olla, vaan kuinka käynee sitten kun uusi polvi nousee .."

Niin Mikko ja Eino sovinnossa juttelivat, kun peräkkäin puiden kokoamiseen kävelivät, Mikolla laukku selässä, Einolla pytty kädessä.

V

Syksy tuli.

Kaunis ja täyteläinen oli tähkä Mikon molemmissa pelloissa, eikä yhtään rikkaruohoja näkynyt. Ihmettelivät sitä sivukulkijatkin. Noin se olisi pelto hoidettava kuin tuo Ollin-Mikko hoitaa… noin puhtaana rikkaruohoista.

Tyytyväinen oli Mikko itsekin ja Apunlaakson emäntää kehui kylän parhaaksi kylväjäksi. Yksissä tuumin ja sovinnossa Einon kanssa viljan leikkasivat, sitoivat ja sieviin kuhilaisiin asettivat.

Mutta kuiva näytti syksyn kulku olevan. Repo-ojassakin oli niin vähän vettä kuin kesäkuivalla, eikä myllyn käyttämisestä ollut puhettakaan.

Ulla kulki pellon leikkuussa kylällä ja yöpyikin usein sinne.

Päiväksi oli Ojalainen saanut Einon pellolle, mutta kun ilta tuli, niin pyysi palkkansa ja lupasi seuraavanakin päivänä tulla.

Mutta seuraavan päivän hän makasi ja valitteli kipeäksi itseään.

Kansakoulukin avattiin, ja Mikolla alkoi tavallinen työnsä koulun halkovajassa. Einokin kävi mukana ja halkoi puut sitä mukaa kuin Mikko sahasi. Opettajakin kävi puheille, istuen pölkyllä ja katsellen, kun isä ja poika pienensivät halkoja. Oli hyväpuheinen tämä opettaja ja mielellään keskusteli Mikon ja Einon kanssa.

"Mikko taisi saada hyvän vuoden", sanoi hän.

"En ole vielä riihessä käyttänyt, — mutta uskonpa saavani enemmän kuin viime vuonna… Pitkä on tähkä ja sai rauhassa tuleentua…"

"Paljonko Mikko saapi pelloistaan?"

"No mennä vuonna sain runsaan tynnyrin, mutta uskon tänä vuonna kiikkuvan puoleentoista…"

"Vai niin paljon! No perunoita sitten?"

"Perunat minulla ovatkin kylvettyinä Ojalaisen maahan, mutta antoi taas Ojalainen, vanha kälmi, niin huonoa pellonnurkkaa minulle, ettei kasva muuta kuin vesiroskaa… Aapon-Ullalle antoi parhaasta pellosta… Vaan kyllä niitä minun tarpeekseni tulee…"

"No onko Einolla perunan kylvöä?"

"Enpä mie", arveli Eino.

"Ei ole oikein maahenkinen Eino vielä", selitti Mikko. "Mutta jahka se siitä viisastuu ja vanhenee, niin… Olen minä kehottanut, että ruveta Ojalaiselle torppariksi siihen Ollinvainioon…"

"En minä Ojalaisen komennettavaksi ala", pani Eino heti vastaan.

Kun hetken olivat vaiti, niin opettaja sanoi:

"Ennustetaan hyvin lauhkeaa talvea."

"Mistäpä sen vielä tietää", epäili Mikko.

"Oppineet tietävät. Tietävät paljon muutakin… Kun osaavat laskea senkin, kuinka nopeaan pyrstötähti taivaan avaruudessa lentää…"

"Lentääkö?"

"Niin. Nyt tämän talven aikana taas näkyy se Halleyn pyrstötähti, jota ei ole maahan näkynyt moneen kymmeneen vuoteen…"

Mikko ja Eino kuuntelivat. Eivät uskoneet kumpikaan. Opettaja oli välistä ennenkin puhunut leikkiä.

"Se kiertää avaruudessa niin kaukana, että vaikka semmoista vauhtia kulkee, ei kerkiä takaisin ennenkuin monen kymmenen vuoden päästä… ja nyt tänä talvena näkyy… Sillä on pitkä pyrstö, ja nyt se kulkee lähempänä maata kuin ennen…"

Eivät puhuneet siihen mitään Mikko ja Eino; toinen sahasi, toinen halkoi.

"On ihmisiä, jotka pelkäävät, että maapallo sattuu sen tielle ja että silloin on maamme murskana ja pieninä kivinä hajoaa avaruuteen…"

"Leikkiä laskette", sanoi siihen Mikko ja nauroi.

Einokin hymähti.

"Ei ole leikkiä, ja minä näytän Mikolle tienkin, kuinka Halleyn tähti kulkee avaruudessa…"

"Mitäpä minun sen polkuja tarvitsee tietää", sanoi Mikko ja melkein loukkaantui, kun opettaja häntä niin tyhmänä piti.

"Saattepa kuulla muiltakin… siitä on sanomalehdissäkin selityksiä…"

Mutta Mikko, joka tunsi almanakan ja oli ikänsä sitä tutkinut, arveli:

"Eipä siitä almanakassa mainita mitään".

"On se isommissa almanakoissa", sanoi opettaja.

Siihen taukosi keskustelu tällä kertaa, sillä puita oli nyt ensi hätään pilkottu ja Mikko ja Eino lähtivät kävellä huiskimaan mäkeen, mökilleen, Mikko edellä saha kädessä, Eino jälessä, kirves olalla.

* * * * *

Yhä pysyivät ilmat kuivina eikä vesi lisääntynyt Repo-ojaan.

Riihiä puitiin parasta aikaa.

Mikko ja Eino olivat ruvenneet riihimiehiksi Ojalaiseen. Jyvissä oli palkka sovittu: Mikolle kaksi kappaa aina joka riihellisen puinnista, Einolle ainoastaan kappa.

Mikko oli tähdellinen ja hyvä riihimies, joka piti mallikelpoista järjestystä puinnissa. Ei jäänyt jyviä olkiin, ja puhtaaksi korjasi viljan. Ei ollut Mikkoa moneen vuoteen saatu riihelle, mutta nyt, muistaen pitkää talvea ja peläten, ettei syysjauhatuksen aikana saisikaan myllypaikoista talvileivän jatkoa, täytyi hänen ruveta riihen puintiin.

Ahkerakin riihimies Mikko oli, ja Ojalainen kehui joka kerta kun riihellä kävi. Molemmat Ojalaisen piiatkin, Sandra ja Laura, Mikkoa kiittivät verrattomaksi riihimieheksi, mutta Einoa moittivat laiskaksi.

Usein Mikkokin Einoa kärkehti ja hoputteli, mutta ei parannut vauhti pojalla. Puimaan oli jonkunlainen, iskien varstaa tahtiinsa melko lujasti, mutta kun tuli olkien pudistaminen, niin ei viitsinyt kumartua ja liikkui laiskasti…

Eräänä päivänä, kun Ojalainen itse tuli kahvia riihimiehille tuomaan, kertoi hän lukeneensa lehdestä Halleyn tähdestä…

"Tosi taitaa olla sittenkin", sanoi Mikko. "Luulin, että opettaja valehteli."

"Täysi tosi on. Mutta on sillä vauhtinsa, kun menee monta sataa penikulmaa minuutissa…"

"Minuutissako?"

"Niin, ja pitkä tulinen häntä on perässä, josta saattaa kiviä tipahdella tänne maapallollekin… Se on nähty jo ulkomailla ja kyllä se täälläkin näkyy… ja pahoin pelkäävät, että jos se liika likeltä mennä vihkasisi…"

"Meneeköhän tätä jokivartta ylös?" kysyi Mikko, kesken kahvinjuonnin.

"Saattaa mennä hyvinkin likeltä… Vaan ensi keväänä kuuluu kaikkein likimpänä maata olevan…"

Mikko mietti hetkisen.

"Onhan näkynyt välisti, kun tähdet lentelevät talvipakkasilla, vaan on sanottu, että vilun käsissä hyppelevät…"

"Niin, mutta tämä Halleyn tähti on aivan erilainen tähti, joka kiertää avaruutta kuin jänis kierrostaan… Jos sattuisi maa sille linjalle, jota on kulkemassa, niin koko maailma palaisi poroksi, kun yhteen iskisivät…"

"Se olisi aika paukaus", nauroi Eino piikain selän takana, suu ja silmät tyhmästi selällään.

"Elä sinä, poika, naura semmoisille asioille", virkkoi Ojalainen. "Sillä sen Halleyn tähden häntäkin on niin myrkyllinen, että jos siitä haju maahan tulee, niin tappaa paikalla."

Mikko oli saanut molemmat kupit juoduksi, nyt pani piippuunsa ja istahti riihen kynnykselle.

"Mainitseeko lehdessä, onko käynyt maissa missään… eli olisiko häntä hipaissut mihinkään?" kysyi hän Ojalaiselta.

Veitikka vilahti Ojalaisen silmänurkassa, mutta vakavasti hän kuitenkin vastasi:

"Ei mainitse siitä, vaan, niinkuin sanoin äsken, se tulee talvella likemmäksi maata, niin ettei tiedä mennä vannomaan, jos häntäjouhet koskisivatkin…"

"Jouhetko?"

"Kuuluu näyttävän sen pyrstö hevosen hännältä, kun vastatuuleen oikein hepo laukkaa…"

"No jo on kummaa…"

"Kummaa se on. Vaan on niitä oppineita, kun tietävät edeltäpäin, milloin näkyy ja milloin on maata likimpänä…"

"Taitavat panna arvaamalla", uskoi Mikko.

Mutta kun kahvi oli juotu, alkoivat riihimiehet jälleen puida jyskyttää. Pareina olivat Mikko ja Sandra ja toisena Eino ja Laura. Tahdissa vuorotellen löivät, ja kauas kuului pauke.

Ojalainen seisoi hetken aikaa riihen ovella, tyhjä kahvipannu kädessään. Sitten poistui, itsekseen hymähtäen.

Mikko takoi puhumattomana pitkän aikaa, sitten äkkiä, kun alkoivat lyhteitä käännellä, kysyi Sandralta:

"Miksikä se mainitsi sen pyrstötähden nimen?"

"Minäkös sen muistan!…"

"Halleyn tähdeksi se mainitsi", muisti Laura.

"Mistäs helvetistä ne sen nimen ovat saaneet tietää?" sotkeusi Einokin asiaan.

"Nimi on kaikilla ollut maailman alusta", sanoi Mikko. "Mistä Repo-oja on saanut nimensä ja Luppio ja Jylyvaara, Aislinki ja sen semmoiset!"

Alkoivat taas puida jyskyttää.

"Halleyn tähti, — Halleyn tähti", hoki Mikko ja iski kurikkaansa niin että oljetkin murenivat.

Ja kun riihestä päästyä menivät saunaan, otti Mikko puheeksi sen
Halleyn häntätähden.

Semmoinen oli ollut puhe Ojalaisen kanssa, että kun Ojalaisen vilja on puitu, saa Mikko sitten Ojalaisen riihessä omat lyhteensä puida ja talon puilla riihen lämmittää ja talon hevosella mökiltään lyhteet riiheen ajaa.

Herralassakin oli riihenpuinti loppunut, ja Ullakin, joka oli ollut
Herralan riihimiehenä, oli kotiintunut.

Ulla oli aina Mikolla ollut riihimiehenä, ja nyt näinä vuosina oli Eino ollut kolmantena. Mitään palkkaa ei Ulla tosin saanut, mutta Mikon piti riihipäivänä tarjota hyvä ruoka ja kolme kertaa antaa kahvia.

Rehellisesti olikin Mikko välipuheen pitänyt.

Apunlaakson emännän oli Mikko saanut kahvin keittäjäksi ja ruuan laittajaksi sille päivälle.

Syysaamu ei ollut vielä valjennut, kun jo Mikko herätti riiheen Ullan ja Einon. Ulla nousi virkusti pönkilleen, mutta Eino urisi ja kynsiskeli kylkiään, silmät ummessa.

"Mitä kynsiskelet… vastahan olet eilen saunonut", hoputteli Mikko.

Mutta Eino kähni kenkiä niin kauan jalkaansa, että Mikko ja Ulla jo ehtivät melkein riihelle ennenkuin Eino pääsi pirtistä ulos.

Riiheen ehti hän parhaiksi, kun Apunlaakson emäntä toi aamukahvia.
"Varhainen luulin olevani… parhaiksi taisin ehtiä", sanoi hän.

"Parhaiksi ehdit…"

Kahvit juotua poistui Apunlaakson emäntä einettä riihimiehille rakentamaan.

Rupesivat työhön, mutta kovin oli velttona Eino: haukotteli, kynsi päätänsä ja teki muita puheita. Mutta äreämpänä entistään oli Mikko ja tarkempi kaikin puolin, kun oman pellon lyhteet olivat puitavat.

"Sinusta ei tule miestä koskaan", haukkui Mikko. "Et viitsi lyödä, että jyvä eroaisi, vaan jääpi olkeen ja teet tässä minulle vielä vahinkoja…"

Mutta Eino löi kurikallaan yhtä veltosti.

"Saatana… jos et pui paremmin, niin isken varstalla", noitui Mikko.
"Sinua tässä olen kärsinyt koko riihenajan…"

"Elä nyt siinä pöyhistele niinkuin vanha metso… senkin talpukki…"

Niin jankkasivat isä ja poika, ja olisipa voinut sinään riihenpuinti päättyäkin, ellei Ullakin olisi sekaantunut asiaan. Tahtoen tällä kertaa olla mieliksi Mikolle hän alkoi haukkua Einon laiskuutta ja toimettomuutta. Uhkasipa iskevänsä kurikalla kalloon, ellei toinen alkaisi nopeammin puida. Mutta kiivaasti vastusteli Eino äitiäänkin ja nimitteli rumilla nimillä… sanoi semmoisen sanan, josta Ulla silmittömästi suuttui ja vinttasi poikaa varstalla…

Mutta silloin Mikko, nokisena ja riihenpölyn peittämine mustine naamoineen ja tukka pystyssä rynnisti Einon puolesta, huitaisten varstallaan Ullaa kohti… Mutta kuin kärppä pakeni Ulla orrelle ja alkoi sieltä syytää kirous- ja haukkumasanoja Mikolle, joka lattialla pyörien koetti varstansa varrella ahdistella orsilla keikkuvaa Ullaa kuin oravaa puuhun… Mutta sukkelasti Ulla vältteli Mikon iskut, kun orret olivat suojana, ja haukkui kuin rakkikoira…

Eino käytti aikaa hyväkseen ja istahti kynnykselle. Nauraa hihitteli siinä ja katseli, kuinka tuossa kävisi…

Mutta kun Mikko ortten välistä oli aikansa hosunut, osaamatta kertaakaan Ullaan, julmistui hän, kauhean kirouksen päästi ja alkoi kiivetä orrelle, aseekseen ottaen varstan… Juuri kun hän pääsi orrelle oven puolelta riihtä, solautti Ulla notkeasti itsensä alas lattialle peränpuolesta olkien päälle ja vihkaisi riihestä ulos, huutaen:

"Tonttu puikoon sinun riihtäsi!"

Ja pakeni suoraa päätä kotimökille…

Mutta kynnyksellä istui Eino ja naureskeli.

"Kyllä minä ämmän vielä pehmitän tässä", manasi Mikko, kun laskeusi orrelta.

Mutta Eino vain virnisteli, muistellen mitä Ulla oli Mikolle orrelta sanonut…

Silloin Mikko uudestaan kiivastui ja kävi molemmin käsin Einon takkuiseen tukkaan…

Mutta poika olikin viisastunut ja tarttui hänkin vuorostaan Mikon hiuksiin ja repäisi niin että maailma Mikon silmäin edessä musteni, loukkoon kiskoi äijän ja kiljui…

"Et sinä enää taidakaan minua meitota, äijänkäpy…"

Siinä olivat yhdessä mylläkässä ruumenien ja riihen seassa, kun
Apunlaakson emäntä tuli aamiaista tuomaan.

Jumalan sanalla hän taas heitä nuhteli ja sovinnon sai aikaan. Kävipä mökillä Ullankin puheilla, ja takaisin työhönsä palasi Ullakin, haikeasti valittaen ihmisen turmeltunutta luontoa ja verta.

Ja kun jyvät vihdoin olivat säkissä, ruumenet ja oljet sievissä läjissä ja Ojalainen tuli ja sanoi, että hän oli riihimiehille kylyn lämmittänyt, oli koko kahakka taas unohtunut.

Ja onnellisina ihmisinä kävivät Mikko, Ulla ja Eino saunaan ja ottivatkin oikein vihaisen löylyn.

Mikko oli riihestä saanut puolentoista tynnyriä ohria, raskaita kuin suoloja. Niin hyvää satoa ei hän koskaan ennen ollut saanut. Kun oljet ja ruumenet myi kauppiaalle, oli hänen tulonsa pelloistaan sangen hyvä — ei enempää olisi tahtonutkaan.

* * * * *

Ulla oli jo ottanut perunansa maasta ja ne talveksi taas, kuten ennenkin, saanut Apunlaakson kellariin.

Mikolla oli pirtin parren alla kellari, mutta Ullan perunoita hän ei suostunut sinne ottamaan, vaikka olisivat mahtuneetkin. Epäili, ettei Ulla malttaisi olla ottamatta hänen hinkalostaan, oleskellessaan yksin kotona.

Mutta peräti huonosti olivat Mikon perunat tänä kesänä kasvaneet. Kehnoa juolikkomaata oli Ojalainen Mikolle perunamaaksi antanut, ja siitä Mikko jahkaili ja noitui.

Ei tullut kuin hillankokoisia mukuloita, ja niitäkin oli vain vähän juuressa. Pari penkkiä oli jo purkanut, eikä ollut kuin pikkusen säkin pohjassa…

"Ja siemenet olivat niin hyviä… parasta Tanskan potun alaa — pappilasta alun olen saanut, — ja tämmöisiä nuttuja nyt tulee… No arvaa sen, kun maa on niin huonossa kunnossa, että… on se isäntää tuokin Ojalainen", pauhaili Mikko kaikille, jotka sattuivat siitä piennarta sivu kulkemaan.

Kymmenen penkkiä vain olikin Mikolla perunamaata. Kun hän oli purkanut kaksi penkkiä ja näki, kuinka vähän hän sai, alkoi häntä mietityttää.

— Talvi oli pitkä ja pimeä, ja pakkanen on kova sydänkuissa… Ei liikenisi syödä perunoita kuin silloin tällöin…

Hän käveli säkki selässä mökilleen ja aikoi tehdä niinkuin oli nyt miettinyt… Hänen täytyi mitata tarkkaan, montako keittoa tulisi, ja sen mukaan keittää… että koko talven riittäisivät…

Sattuikin mukavasti, kun osuivat Ulla ja poika olemaan poissa. Mikko otti omalta hyllyltään pahkakuppinsa, josta keitoksensa söi, ja alkoi sillä mitata. Kukkuroilleen ei raaskinut panna, vaan partaan tasalle pani. Aukaisi sitten luukun, joka oli keskellä lattiaa ja josta ulottui kädellä kellariin, ja kaatoi kupillisen tyhjään hinkaloon.

— Siinä oli yksi keitto…

Hän täytti säkistä kupin toistamiseen ja kaatoi hinkaloon.

— Siinä on toinen keitto…

Säkissä olleista perunoista ei karttunut kuin kymmen keittoa, vaikka ei ollut kuppia harjapäälle pannutkaan, ja kaksi penkkiä oli jo purettu.

— Jos ei toisistakaan penkeistä karttuisi enempää — ja yhtä huonoilta ne näyttivät — niin…

Mikko jäi keskelle lattiaa seisomaan, kuppi kädessä… Pitkä on talvi… Viikon päästä on vasta Mikonpäivä ja siitä on vielä Pyhäinpäivään viisi viikkoa… Jos alkaisi vasta Pyhäinpäivästä keittää, ja siihen asti ei keittäisi kertaakaan, niin kyllä kevätpuoleen riittäisivät…

Hän läksi takaisin perunamaalleen, joka oli Ojalaisen laidimmaisen pellon nurkassa ja aivan lähellä Mikon rajaa, lähti pitkissä mietteissä, tyhjä säkki kainalossa.

Hän höpisi itsekseen koko ajan, polvillaan kontaten perunapenkkiä kuokkiessaan.

Yhtä huono oli tulo toisistakin penkeistä, mutta karttui niistä yhteensä, kun vähän vaille jätti kupin, viisikymmentä keittoa. Mutta niistä täytyi parhaat säästää siemeniksi — kymmenkunta keittoa — niin ettei syötäväksi jäänyt kuin neljäkymmentä…

Saatuaan kaikki kellariin, hän istuutui penkilleen tupakoimaan ja rupesi tekemään laskuja… Sydänkuut: joulu-, tammi- ja helmikuu, olivat pimeitä, pakkaskuita… Niinä kuukausina ei ollut juuri mitään ansiotakaan, kengänpaikkauskin alkoi vasta kevätpuoleen… silloin olisi hyvä, jos perunoita liikenisi kerraksikin viikossa…

Hän otti almanakan, jonka naula oli peräakkunan välipuussa; se oli ainoa kirja, jonka Mikko tunsi ja jonka hän osti aina vanhan vuoden lopussa. Siitä alkoi viikkoja laskea…

Vasta Pyhäinpäivänä kun ensi kerran keittäisi, niin…

Joulukuussa oli viikkopyhiäkin… silloin täytyisi keittää…

Hän veti akkunan pieleen viivan joka viikon päästä, ja kun tämä sangen vaikea lasku oli vihdoin ratkaistu, havaitsi Mikko ilokseen, että kun sillä tavalla keittää eikä koskaan pane kukkurakupillista, niin perunat riittävät toukokuun loppuun…

— Eipä tässä sentään hätää olekaan, — hymähti hän. — Ulla tuo kuuluu saaneen suuria perunoita ja paljon… No saakoon… onpa sillä poika syömässä.

* * * * *

Niin oli siis Mikkokin viljansa talven varalta korjannut, ja hyvä oli mieli ja rohkeasti uskalsi katsoa pakkastalvea vasten naamaa… vaikkapa ei syysjauhatuksen aikana isoja ansioita tulisikaan…

Oli niitä ollut syksyjä Mikonkin muistoon, ettei vettä satanut ja Repo-oja lirisi kuin kesäkuivalla… Silloin saivat tämänkin kylän isännät kulkea kaukana muissa kylissä myllymatkoilla, Herralasta alkaen…

Saattoi mennä tämäkin syksy näin kuivana…

Niin oli siis Mikolla ja Ullallakin taas talven varalta evästä koottuna, mutta Einolla ei mitään muuta kuin kymmenen kappaa ohria, palkaksi Ojalaisen riihenpuinnista.

Mutta vasta myöhään syksyllä alkoi sataa ja vesi lisääntyä Repo-ojassakin. Ja lauhaa olikin pitkälti. Pyhäinmiesten päivänä myllyt vielä kävivät. Sitä ei Mikko muistanut ennen hänen eläessään tapahtuneen.

Mutta kun opettaja kävi myllyillä, selitti hän, että tämä lauha syksy johtui siitä, että Halleyn tähti yhä läheni maata ja mennessään lämmitti ilmaa.

Mikko alkoi yhä enemmän ja syvemmin miettiä, ja kun taivas oli sees ja tähdessä, seisoi hän pimeänä iltana myllyn portailla ja katseli tähtiä…

— Se on irtonainen tähti, joka kiertää tässä ympärillä… Ei sanonut Ojalainen sen suuren suuren olevan, vaan kuuman kuin pajan ahjo… Lienee päässyt irti jollakin tavalla tuolta tähtitarhasta ja pujahtanut kuin paha vasikka veräjästä… Nyt ympäri taivasta valssailee… ja saattaa hyvinkin pudota kopsahtaa maahan… Vaan mille kohdalle putoaa, niin siinä tulee ihmisille helvetin hoppu… Tänne pohjoiseen päin kuuluu tulossa olevan…

Niin Mikko mietiskeli, ja salaista pelkoa hän sisimmässä sydämessään tunsi, mutta ei siitä kenellekään mitään virkkanut.

VI

Lauhkea oli talven alku.

Vielä joulukuussa satoi vettä, ja lunta ei ollut kuin nimeksi. Mustana ja synkkänä värjötti Repovaaran laita, ja Repo-ojan pauhu kuului valitusääneltä.

Joskus kiskoi pakkaseksi, metsän puhdisti usvasta, jääti myllyntokeet ja rännit, ja talveksi näytti todella rupeavan, mutta päivän kahden perästä taas vihmoi vettä, ja oli pimeänä usvana koko maailma.

Ei edes kuumottanut pahimpina päivinä Repovaaran kylkikään usvan läpi.

Toinen toiseltaan kysyi, milloin loppuu tämä rospuutto, milloin tulee raitis, valkoinen ja hauska talvi, milloin jänkkien poikki kantaa luja kirsi ja milloin revontulet roihuavat ja pimeitä iltoja valaisevat.

Mutta syyn tiesivät toiset selittää. Halleyn tähti läheni lähenemistään maata, ja siitä lähti lämmin höyry ja lämmitti pilviä, lumen vedeksi sulatti. Ja tiesivät kertoa, että ulkomaalla oli jo nähty, jostakin korkean korkeasta tornista, jonka sivu oli vihkaissut…

Mikon pirtillä usein siitä puheltiin. Iltaisin kokoontui sinne miesväki kuulemiansa juttelemaan.

Mikko usein pani vastaan, mutta kun kuuli, että niin oli lehdissä sanottu, niin täytyi uskoa.

Joulun aikana viho viimein tuli talvi, nousipa pakkanenkin entiseen voimaansa.

Kirkkaina iltoina Mikko seisoi mökkinsä nurkalla ja tähtäili taivaalle. Ei se kummemmalta näyttänyt kuin muinakaan vuosina, vaan mikäpä tiesi, minä hetkenä muuttuisi…

— Tänne pohjoiseen päin kuuluu olevan tulossa, ja vaaraisia maita kun on, niin niitä likeltä kuuluu menevän… kiitävän kuin itse vihollinen… Lempo soi, jos tätä jokivartta ylös tulee, — ja täällä kun ovat vuoriset maat, niin voipi hyvinkin vetää tänne päin…

Taitavat olla viimeiset ajat nyt elettävissä… "Merkkejä pitää näkymän auringossa ja kuussa"… mutta eipä mainitse tuosta häntätähdestä… Vaan niin se onkin, että se on salattu ihmisiltä…

— Mutta luulisi sen sentään jäähtyvän, kun tämmöisiä pakkasia jonkun viikon pitäisi… Perhana vieköön jäähtyykin, kun tunturien päällitse vihkasee… on siellä siksi vinkeä tuuli ja paukahteleva pakkanen, että loppuu siinä isokin hiillos… Jos taas tuota Ruotsin puolta mennee, niin siellä kun on vielä likempänä Norjan tunturit, niin eiköhän jäähdy ja pudota moksahda jonkun tunturin laelle ja siihen sammu iäksi päiväksi… kiertelemästä ja hännällään viuhtomasta… Sammuu, saakeli soi…

Niin Mikko mietiskeli, mutta ei hän Ullan eikä Einon kuullen mietteistään puhunut.

Mutta kun ilma taas lauhtui ja alkoi kulkea puheita, että tähti lähestyi, alkoi Mikkoa mietityttää, ettei taidakaan sammua… Kun loppuivat pakkaset…

Ja tästä lähtien oli Halleyn pyrstötähti hänen mielessään yöt päivät…

VII

Meni joulu, ja päivät lakkasivat lyhenemästä.

Talvi-iltoina, kun oli pitkälti pimeää, kävi Mikon mökillä moni tarinoimassa. Liedessä paloi aina aamu- ja iltapimeät iloinen tuli, kuivista honganoksista tehty. Se valaisi pienen pirtin paremmin kuin mikään lamppu, ja paljon hauskempi oli sen loisteessa juttuilla.

Halleyn kiertotähdestä puhuttiin nyt joka talossa ja mökissäkin. Apunlaaksoonkin oli tilattu lehti; Virnemäkeen oli jo monena vuonna lehti tullut.

Ojalainen tilasi lehtensä Helsingistä asti ja tiesi aina enemmän asioita kuin muut. Halleyn tähdestäkin oli tehty tarkkaa selvää, oli tehty karttakin, josta näki, mitä teitä se kulki.

"Oppineet selittävät, että jos likelle maata tulee, että sen hännän haju laskeutuu maahan, niin paikalle tappaa", selitteli Ojalainen eräänä iltana, kun Mikon pirtille pistäysi illan kuluksi tarinoimaan.

"Niin kuuluu…"

"Nyt se heti näkyy täälläkin… Oulussakin on jo nähty…"

Mikko repäisi silmänsä suuriksi, ja Einokin jäi suu auki katsomaan.
Kutomisensa keskeytti Ullakin, ja kaikin katsoivat kysyvästi
Ojalaiseen.

"Nyt näissä viimeisissä lehdissä oli, että on nähty", vakuutti
Ojalainen.

"Eipä Virnemäen Heikki maininnut mitään, vaikka kävi vasta tässä", sanoi Mikko.

"Heikki ei vielä ole lukenut viimeistä lehteä, joka on tullut tämän päivän postissa."

Hetken kuluttua Mikko kysyi:

"Mihinkä päin oli ollut kulkemassa?"

"Ka pohjoiseen päin tietenkin… noin se tuota Ruotsin puolen taivaanrantaa mennä huristaa…"

"Vai sitä tietä menee… onpa tässä väylä välissä…"

"Sen pitäisi näkyä nyt juuri näinä iltoina täälläkin…"

"Mutta jos menee vaarain takaa, niin tuskin näkyy…"

Ojalainen oli hyvällä puhetuulella, ja Mikko ihmetteli, että mahtoi olla jumalaton mies pohjaltaan Ojalainenkin, kun nauroi aina väliin.

"Tämän kerran se kyllä menee meidän sivu, vaan kuinka käynee toukokuussa, kun se takaisin tulee — niinkuin kartasta näkyy", arveli Ojalainen.

"Eipähän puhunut opettaja sen takaisintulosta mitään", pani Mikko vastaan.

"Ei tullut puhuneeksi, mutta toukokuun kahdeksastoista päivä se on lähimpänä…"

Mikko mietti.

"Silloinhan on paras myllynjauhatuksen aika", sanoi hän sitten ja huokasi raskaasti.

"Niin on… joka silloin on myllyjä jauhattamassa", sanoi Ojalainen ja huokasi hänkin.

Ullakin otti puheenvuoroa:

"Loppua saisikin koko maailma… sen sanon… Kutomapalkkaakin koettavat emännät nipistää niin pieneksi… Kyllä sitä tuomion tulelle jäisi polttamista, vaikka runsaamminkin köyhän työn maksaisivat…"

"Joo", sanoi Einokin siihen ja kopisteli tuhkat piipustaan lieteen.

Sinä yönä ei Mikko nukkunut paljoa. Kun unen horroksiin meni, niin oli olevinaan kevät ja myllyt kävivät. Valoisa kevätyö oli olevinaan ja muut nukkuivat, Mikko myllyillään hommaili… Silloin näkyi Repovaaran pohjoispäästä ensin kirkas liekki ja sitten suuri pallo, joka vaaran korkeinta harjua vieri eteenpäin niin että suuret kuuset taittuivat ja maahankin tuli syvä juova…

Hän nousi penkiltään istumaan ja pani piippuunsa. Kumma, että Ulla ja
Eino vain kilpaa kuorsailivat, vaikka Ojalaiselta vasta kuulivat, että
Oulussa jo on nähty ja tänne päin on tulossa…

Mutta kun hän pääsi oikein valveille, alkoi hän miettiä, että Ojalainen ehkä oli puhunut liikoja. Ennenkin oli Ojalainen kujeillut ja viisauksiaan jaellut. — Eikö lie ollut Ojalaisen hommaa sekin, kun eräänä kesänä Saksanmaalta asti tuli minun nimelläni kirje ja siinä myllynkiven kuvia ja hintoja… Vallesmannille näytin ennenkuin uskalsin aukaista. "Sinulle tämä on", sanoi vallesmanni; "tässä on selvä osoite". "Jaa", sanoin siihen, "mitäs on päällekirjoituksena?" Vallesmanni luki: Kvarnägaren Mikkel Olofsson Jouni, Finland… ja taisi olla muutakin, mutta en muista…

— Vaan jakakoon Ojalainen piruuttaan… tässä on poika, joka ei hätäile…

— Mutta kumman kauheaa oli tuo äskeinen näky, kun silmät ummistuivat… Vaan saan minä siitä selvän, valehteliko Ojalainen, kun huomenna kysyn opettajalta…

Kun sen päätöksen oli tehnyt, nukkui hän raskaasti eikä herännyt ennenkuin Ulla alkoi kutoa mäiskiä.

Eino vielä kuorsaili paikallaan, uunin kupeella, kun Mikko nousi, kiskoi vanhan kangastakkinsa toisen takin päälle, käänsi lakin korvilleen jo pirtissä ja läksi ulos. Porstuan seinältä hän otti sahan ja kirveen ja lähti koululle puun pilkkomiseen…

Oli melkoinen pakkanen, ja lumi narisi kenkäin alla, kun Mikko, lakki korvilla, mennä tepasteli koululle, ensin Apunlaaksosta pihan läpi ja sitten Virnemäen pihalle, jonka poikki kulki Ojalaisen metsätie.

Virnemäessä näkyi Heikki istuvan akkunan pielessä ja lukevan sanomalehteä. Juolahti mieleen Mikolla pistäytyä sisälle, mutta ei kuitenkaan mennyt.

— Heikkikin on semmoinen äköttelijä lukiessaan, ettei siitä saa selvää, mitä talittaa…

Ja Mikko käveli ohi.

Lumen ja jään peitossa olivat kaikki myllyt, tokeet lunta ja jäätä täynnä, ja vain heikosti kuului veden lirinä, kun Mikko pappilan ja Ojalaisen myllyn välistä kulki yli Repo-ojan…

— Voi jos aina olisi kesä! — huoahti hän, kun viima vastasi kasvoihin ja varpaita tuntui kylmäävän. — Vaan pitkä on talvi ja vasta on tammikuu kulumassa…

Opettaja oli noussut vuoteeltaan ja näkyi toimittelevan jotakin koulusalissa. Mikkokin pistäysi sisälle, ennenkuin lähtisi halkovajaan. Teki asiaakin ja kysyi, vieläkö vajassa oli pilkottuja puita.

"On toki!" kehui opettaja. "Eivät ole koskaan loppuneet sittenkun Mikko on ruvennut puunsärkijäksi… Mutta Mikkopa lähtee panemaan sikaarin palamaan… ja eiköhän siellä vielä liene kahvikin kuumana…"

Opettaja oli aina kohdellut Mikkoa kuin hyvää ystävää, sikaarit ja kahvit usein tarjonnut. Joskus kyllä leikkiäkin laski, mutta pohjaltaan oli hyvä mies.

"Tämä on somaa talven kulkua, en minä tämmöistä talvea muista, vaikka on kuudeskymmenes täyttymässä… Kun väliin vettä sataa ja väliin on pakkanen", puheli Mikko, kun oli saanut sikaarin syttymään.

"Niin on. Samoin on ulkomaillakin, ja oppineet sanovat, että juuri Halleyn pyrstötähti se tekee ilman näin vaihtelevaksi", selitti opettaja. "Onko Mikko sattunut kuulemaan, että sen pyrstötähden pitäisi näinä päivinä täälläkin näkyä?"

"Puhui se Ojalainen…"

"Näinä iltoina kyllä näkyy… Oulussakin on jo nähty…"

"Puhui se Ojalainen siitäkin…"

Olivat hetken hiljaa.

"Mitähän suuntaa se kulkenee?" kysyi Mikko sitten.

"Tuolta noin… Tulkaahan tähän akkunan pieleen katsomaan… tuota läntistä taivaanrantaa se menee… noiden korkeiden kukkuloiden päällitse", näytti opettaja Mikolle.

Mikko seurasi opettajan viittaamaa suuntaa ja arveli:

"Ruotsin puolta se sentään näkyy menevän ja tuolta vaarain takaa vielä… Ei taida mitään voida, vaikka näkyisikin… ja tuskin näkyykään…"

"Kyllä minä uskon näkyvän… Näinä iltoina pitää olla valppaana, että näkisi…"

Mikko veteli sikaariaan miettiväisenä.

"Liekö totta mitä Ojalainen sanoi, että on karttakin tehty, mitä linjaa kulkee…"

"Totta se on… On minullakin täällä se kartta."

Opettaja levitti kartan pöydälleen ja käski Mikon tulla katsomaan.
Opettaja selitti ja näytti…

Mikko sai semmoisen käsityksen, että tähti nyt mennessään kulkee Ruotsin puolta, vaarain takaa, mutta kiertää sitten Norjan rannikkoa — ja senvuoksi on sielläkin Jäämeri aivan sulana — ja tulee takaisin Suomen puolta, ollen kahdeksastoista päivä toukokuuta ihan maapallon laidassa — ja niinkuin kartta näytti, ihan siinä Suomen vieressä.

"Meneepä peto likeltä — saapa nähdä vaan, että hipasee hännällään", sanoi hän.

"Se on sitten meidän loppumme… Mutta uskokaamme, ettei pääse maan ilmakehään…"

"Näyttää tuosta kartasta, että painuu Venäjälle päin… Eiköhän kärvennä laukkuryssiltä karttuuneja…"

"Eipä tiedä…"

Mikko mietti taas hetken.

"Ojalainen sanoi, että korkeat vaarat vetävät sitä puoleensa ja että jos hännästä höyry maahan laskee, niin tappaa… Pahanhajuisempaa sanoi olevan kuin kärpän hännän alla…"

Opettaja pysyi vakavana.

"Totta on Ojalainen puhunut", sanoi hän.

Pitkän ajan perästä, kun sikaari jo oli loppuun palanut, virkkoi Mikko:

"Täällä ne ovat niin vaaraiset maat, mutta vielä korkeammat ovat Lapin tunturit…"

"Niin ovat."

"Kukaties tunturien huippuja koskettelee…"

"Eipä tiedä, voipi hyvinkin kosketella."

Mikolla oli paljon tunnollaan, mutta ei tahtonut kaikkea kysyä.

"Ojalainen sanoi, että sinä yönä, kun näiltä paikoin sivu nuuhkii, pitäisi kaikkien ihmisten olla huoneessa. Se pahanhajuinen höyry ei huoneeseen, kuulemma, pääse tunkeutumaan…"

"Kyllä niin taitaa olla…"

"Vaan mitäpä se auttaa… Jos häntä alkaa maita piirtää, niin sytyttää kaikki palamaan, ja siinä se sitten…"

"Niin. Siinä se sitten on", myönsi opettaja.

Hetken päästä sanoi Mikko taas:

"Saapa nähdä, eivätkö varakkaammat siirry Ruotsin puolelle siksi päiväksi, vaikka Luulajaan asti… Meneekö opettaja kotipuoleen?"

"Kyllä minä menen… siinä toukokuun alussa jo…"

Mikko näytti olevan raskaissa mietteissä. Ei muistanut kiittää eikä hyvästiä sanoa, kun läksi.

Ja kun alkoi halkoja sahata, niin unohtui pitkäksi aikaa, saha kädessä, yhteen paikkaan tuijottamaan.

Kauan ei Mikko tällä kertaa puita sahannut. Oli lauantaipäivä, ja kotonakin oli minkä mitäkin hommattavaa. Eikä hän muutenkaan ollut oikein työtuulella.

Kun hän palasi pirtilleen, oli Eino mennyt johonkin muuhun mökkiin istuskelemaan ja aikaansa kuluttamaan, mutta Ulla oli kutomassa.

Uuni lämpisi paraikaa, ja Mikko kävi pesän suuhun käsiänsä lämmittelemään.

"Pakkaseen kirahtikin", sanoi Ulla.

"Liian paljon olet pannut puita uuniin… lauhtuvan näkyy… ja koivuhalkoja vielä", muistutti Mikko, kun katsoi pesään.

"Ei siinä ollut kuin jokunen koivu… niitä kuusenlahoja enimmäkseen…"

Siihen keskustelu taukosi.

Mikko alkoi hommata aamiaista. Orrelta otti pihlajaisen kalanpaistovartaan ja paistoi hiilloksessa viisi keltaista silakkaa. Ne leivän kera söi, mutta piimää ei ollut palan paineeksi. Ei ollut Mikon pytyssä ollut kolmeen päivään minkäänlaista kastetta.

"Ojalaisen emäntä käski tulla hakemaan meijerikirnupiimää, vaan enpä häntä nyt… illalla käyn", puheli Mikko, kun ämpäristä syvällä puukauhalla joi vettä palan paineeksi.

Kun istahti sitten tupakoimaan, osui katse myllynavainnauloihin… Eivät niissä avaimet nyt rivissä olleet niinkuin syksyin keväin olivat… Talvisin Mikko käytti nauloja omiin tarpeisiinsa. Pappilan naulassa oli lakki, Herralan naulassa paksu villahuivi ja Ojalaisen naulassa kintaat…

Siihen oli nytkin kaikki paikalleen pannut… ja siinä hyvässä järjestyksessä olivat…

Johtui mieleen, että vieläköhän ensi keväänä noissa nauloissa riippuvat… — Toukokuun kahdeksantenatoista päivänä tai yönä se häntätähti on lähimpänä… Merkillinen oli se minun näkyni viime yönä…

Hän jäi siihen mietteisiinsä pitkäksi aikaa istumaan, ja Ulla ihmetteli, mikä Mikolla nyt oli, kun ei penkilleen pitkäkseen paneutunut.

Mutta näkyi kylältä päin hiihtelevän Virnemäen Heikki, ja kun Mikon pirtin eteen pääsi, niin sauvat hankeen löi ja jätti sukset kinoksen nokkaan, kolisteli lumen paulakengistään porrasten edessä ja tuli sisälle.

"Jopa tuntuu lauhtuvan", sanoi hän.

"Niin tuntuu…"

"Somaa on tämä talvi, kun ei kahta päivää ole peräkkäin pakkasta…"

"Eikähän nyt vielä, vaikka tammikuu on kulumassa, ole oikeaa pakkasta ollut yhtään…"

"No ei ole ollut… Se häntätähti tätä tekee…"

"Niin se tekee… Norjan merikin kuuluu olevan aivan sulana…"

Siitä pääsivät puheen alkuun siitä häntätähdestä, jonka täälläkin piti näkyä.

Paljon tiesi Heikki kertoa, mutta paljon tiesi Mikkokin.

Kun Heikki vihdoin läksi kotimökilleen hiihtämään, niin ovella mennessään mainitsi:

"Saunan aikoi Kaija lämmittää, kun lauhtui… Olisi siellä löylyä vieraankin varalta… Ullakin jos tahtoisi…"

Ja niin meni.

"En olekaan saunonut kahteen viikkoon", sanoi Ulla.

Mikko istui omissa mietteissään. Hetken kuluttua virkkoi Ulla, ikäänkuin arvaten mitä Mikkokin mielessään hautoi:

"Saattaa olla Jumalan lähettämä se häntätähti varoitukseksi syntisille…"

"On kaiketi niitä muuallakin syntisiä kuin tällä jokivarrella", sanoi Mikko. "Mitä varten sitten kiertelee muutamia paikkoja ikäänkuin säästäen ja toisia ahdistelee!"

"Kiertotähtihän sen on nimikin…"

Mikko lähti Virnemäkeen heti kun näki saunasta savun nousevan, mutta
Ulla jäi vielä kutomaan.

Virnemäkeen olivat jo Apunlaakson miehet ja emäntä saunavieraiksi tulleet, ja istui siellä Einokin, känä suussa, kun Mikko meni sisälle.

Heikki tavaili sanomalehdestä sitä kohtaa, jossa puhuttiin pyrstötähdestä, ja toiset kuuntelivat. Mikkokin istui toisten joukkoon.

Ja kun Heikki pysäytti lukunsa, niin alettiin keskustella. Yksi arveli yhtä, toinen toista. Mutta Apunlaakson emäntä, joka paljon tutki raamattua, sanoi:

"Maailman loppu siitä ei tule, sillä eivät näytä kirjoitukset niin… 'Aikaa eikä hetkeä ei pidä kenenkään tietämän'… 'Pitkäisen tuli leimahtaa idässä ja näkyy hamaan länteen'…"

"Sepä siinä onkin", keskeytti Mikko. "Idän puolta se tuleekin takaisin toukokuun kahdeksastoista päivä, ja idässä se leimahtaa, jos leimahtaa…"

"Vaan koko maailmaa se ei polta tietenkään", arveli Heikki.

"Ei tietenkään muuta kuin sen paikan, johon pudota moksahtaa", uskoi
Apunlaakson isäntäkin.

Tuli Ojalainenkin saunavieraaksi Virnemäkeen, ja koska tiesi, että koko Virnemäen väki pelkäsi Halleyn tähteä, päätti hän lisätä kiviä kuormaan…

"Oli näissä viimeisissä Helsingin lehdissä pitkä kirjoitus taas Halleyn tähdestä… Siinä selitettiin, minkälaista mellakkaa oli pitänyt silloin tuhannen vuotta takaperin… Vanhoista historioista ovat saaneet tietää… Mutta julmaa jälkeä on silloin jättänyt…"

"Oliko täällä päin silloin käynyt?" keskeytti Mikko.

"Siitä ei mainitse, vaan Austraaliassa, jossa on tämmöisiä vaaroja ja paljaita kukkulain lakia, teki hirmuista hävitystä… Kaunis oli maa ja hedelmällinen — kahdesti vuodessa saatiin kylvää — ja rikkaina siellä ihmiset elivät. Mutta hävitys tuli yöllä. Halleyn tähti pimeänä yönä laskeusi alas sitä hedelmällistä maanpaikkaa kohti, jossa monta tuhatta ihmistä asui. Ja vaikkei koko tähti maahan koskenut, niin hipasi vaarain lakia ja haju hirmuinen täytti ilman… Ja kaikki kuolivat, ja syttyi kulovalkea ja poltti kaikki, ettei mitään jäänyt… Eikä neljäänsataan vuoteen se paikka kasvanut vihreää kortta…"

Suu selällään kuuntelivat kaikki, ja kauhistus kuvastui heidän kasvoissaan.

Mikko istui kalpeana kuin nauris ja imi sammunutta piippuaan.

"Joo, joo, niin on", vakuutti Ojalainen.

"Opettaja mainitsi kyllä, että vuoriset maat sitä vetävät likemmäksi", sanoi vihdoin Mikko, kun muut eivät mitään puhuneet.

Vähän päästä lausui Virnemäen Heikki:

"Mutta niin näkyy näissä lehdissä olevan, että voipi mennä sivukin, ettei mitään vahinkoa tee…"

"Niin sanovat ja vakuuttavat maailmalle vähemmän oppineet, mutta oikeat tähtiherrat kyllä ennustavat, että hipasee se maata", sanoi siihen Ojalainen.

"Näkyyhän se tästä talven kulustakin, ettei ole oikein asiat", uskoi
Mikko.

"Joo. Lauha talvi kuin taikina", vertaili Eino, joka hänkin nyt sekaantui keskusteluun.

"Elä sekaannu ihmisten puheisiin!" ärähti Mikko hänelle.

Eino irvisteli vastaukseksi.

Apunlaakson emäntä oli huokaillut, polvi polvella istuen ja mustasta piippunysästä savuja vedellen, mutta nyt alkoi puhua:

"Aina pitäisi ihmisen olla valmis täältä lähtemään, aina uskossa elää ja ilolla kuolemaa odottaa, tulipa yöllä tai päivällä… Mutta vaikka merkkejä taivaalla näkyy, niin yhtä jumalatonta elämää ihmiset viettävät eivätkä tunne syntisyyttänsä…"

"Onko Ojalainen nähnyt sitä opettajan tähtikarttaa?" keskeytti Mikko, ja Virnemäen Heikki nousi ja sanoi, että pitääpä lähteä katsomaan, kuinka saunan pesä palaa.

Ja Heikki meni.

Ojalainen sanoi nähneensä opettajankin kartan.

"Siinä näyttää, että Ruotsin puolta menee ja tätä puolta tulee takaisin…"

"Niinpä tietenkin", sanoi Ojalainen sukkelasti. "Ruotsin puolta se menee, ja kun aikansa kiertää ja hulmuilee tuolla pohjoisnavalla, niin sitten tätä Suomen puolta tulee takaisin, vietävä. Niin se on minunkin kartassani, ja niin se on kaikissa kartoissa…"

Hetken päästä sanoi Mikko:

"Jos talven aika olisi sattunut, kun takaisin tulee, ja oikein tulipalopakkanen, niin luulisi sen sentään vähän jäähtyvän, jos lumeen tupsahtaisi…"

"Sepä se onkin, vaan nyt palaakin toukokuussa."

"Niinhän se tekee."

Mutta kun paraikaa vielä Halleyn tähdestä juttelivat, tuli Heikki sisälle ja päästyään keskelle lattiaa virkkoi:

"Vieraat saisivat riisua saunaan."

Se oli iloinen, hauska sanoma, ja verkalleen siinä alkoi kukin vaatteita vähentää.

"Näinä päivinä se nyt näkyy", sanoi Ojalainen kenkiä riisuessaan.

"Ei se päivällä näy", muistutti Mikko.

"Niin se onkin. Ei se päivällä näykään, vaan iltaisin ja öisin, pimeän aikana. Oikeassa on Mikko."

Paitasillaan vihkaisivat miehet saunaan, joka oli ihan Repo-ojan partaalla ja aivan lähellä pirttirakennusta.

Mikko ei pannut kenkiäkään jalkaansa, vaan avojaloin juoksi, että tukka hulmusi.

Ja kun lämpimään löylyyn tulivat ja lauteille olkien päälle maata pääsivät, niin tuntui taas elämä hauskalta ja huolet haihtuivat.

Mutta puheeksi otettiin taas saunan jälkeen se Halleyn tähti, ja monenlaisia arveluja sen ominaisuuksista lausuttiin.

VIII

Seuraavat päivät ja yötkin Mikko oli kovin levoton.

Iltaisin kulki mökistä mökkiin, ja aina tuli puhe pyrstötähdestä, että kumma kun ei täällä näy. Kävi Mikko Ojalaisessakin, ja Ojalainen arveli, että saattoi tapahtua, ettei täällä näykään, mutta varmasti toukokuussa, — joka silloin eli ja oli näkemässä.

Mutta Mikko ei väsynyt taivaalle tarkastamasta, vaan iltakaudet katseli
Ruotsin puolelle vaaraintakaiselle taivaanrannalle.

Jopa kerran eräänä iltana, kun Mikko juuri oli ulos lähdössä, tuli
Apunlaakson emäntä täyttä juoksua ja ovelta huusi:

"Jo pyrstötähti näkyy!"

Avopäin rynnisti Mikko ulos, Eino hänen kantapäillään, mutta Ulla ei ehtinyt niin pian, kutomassa kun istui… Mikon pirtin päähän, josta oli avara näköala länteen päin, asettuivat katsomaan… Nyt se näkyi!

Ruotsinpuolista taivaanrantaa pitkin meni, pitkä sädehtivä häntä perässä. Mutta kaukana näytti olevan vielä häntä maasta, korkeimmistakin huipuista. Välistä näytti kulkevan nopeammin, välistä taas hiljensi vauhtiaan ja näytti laskeuvan alemmaksi maata eli vaarain lakia.

"Jo… jo koskee häntä tuon Isovaaran huippuun", haastoi Mikko hätäisellä äänellä. "Katsokaahan vaan! Jo nousee taas korkeammalle… Norjaan päin näyttää menevän .. Mutta jopa lentää nyt kiivaasti, ja häntä hulmuaa… Ei se tänne isolta näytä, vaan kaukana se onkin… Nähkääs, kuinka häntä heiluu… Jopa oli kumma, että sattui näkemään… Näkeeköhän Ojalainen… Mutta kaukana on… tuolla puolen Ylikainuun luulen olevan, vaikka täältä on viisi penikulmaa sinne…"

"Tuo nyt ei voi mitään, jos maahan koskisikin", arveli Eino.

"Joo, mutta kun se likemmäksi tulee, niin on kuuma kuin helvetin porstua…"

"Niin, ja keväällähän se vasta likellä onkin… lähestyy lähestymistään maata", sanoi Apunlaakson emäntä.

Ulla alkoi ääneensä itkeä ja huusi, että maailman lopun enne se on.

"Se tätä idänpuolista taivasta tulee takaisin", sanoi Mikko, pelon ja kammon vallassa.

Seisoivat siinä kujalla kotvan aikaa ja arvelujaan lausuivat, mutta eivät muistaneet, että täysikuu oli nousemassa Repovaaran takaa, vaikka tähän asti oli siellä piilossa ollut. Ja kun kuu korkeammalle kohosi ja vaaran takaa alkoi loistaa, himmeni Halleyn tähti ja sen häntä näytti hajoavan ja viimein näytti katoavan avaruuteen.

"Jo painuu Ruotsin puolen metsäkyliin… Nähkääs, kun menee, ettei enää paljoa erota… himmenee… himmenee ja valjummaksi käypi… Taitaakin vastata pakkanen Lapista päin", puheli Mikko.

"Mutta pianpa menee… on sillä nopea kulku", sanoi Apunlaakson emäntä.

"Ei sitä parhaalla porohärälläkään saavuttaisi, jos lähtisi perään", arveli Eino.

Ullakin tyyntyi ja lakkasi ulvomasta.

"Herra lähettää merkkejänsä taivaalle, että ihmiset muistaisivat kuolematonta sieluaan", sanoi Apunlaakson emäntä.

"Niin on, niin on", huokaili Ullakin. "Jospa Herra korjaisi pois ennenkuin se suuri päivä tulee… ja se tulee nyt keväällä, sillä raamatun mukaankin on aika täytetty."

"Pitäisi sitä vielä olla aikaa raamatun mukaan melkein ummelleen sata vuotta", tiesi Mikko. "Kaksituhatta vuotta pitäisi maailman seisoa — kirjoitusten mukaan."

"Ei tiedä aikaa eikä hetkeä kurja ihminen", sanoi Apunlaakson emäntä.

"Ei tiedä aikaa eikä hetkeä — emme me eivätkä muutkaan", todisti
Ullakin.

Mutta kuun yhä korkeammalle noustessa häipyi tähti näkyvistä eikä sieltä käsin maailmaa sen kummempaa kuulunut. Ei entistä enempää näkynyt, ei muuta kuin laaja vuorinen, lumipeitteinen ja kuutamon valaisema maisema ja sen takana leppeä taivaanranta ja korkeita lumisia vaarain huippuja taivaanrannan tasalla.

"Sinne painui", sanoi Eino.

"Niin teki, mutta mitä silloin tapahtuu, kun takaisin tulee toukokuussa", siihen Mikko virkkoi.

Samassa siihen hiihti Virnemäen Heikkikin, ja Ojalainen viipotti tulla rannasta päin semmoista vauhtia, ettei hankkinut puhua osata, niin oli hengästyksissään.

Ja kun ei tähdestä enää mitään näkynyt, niin menivät kaikin Mikon pirttiin ja alkoivat arvelujaan kukin selittää.

Mutta Ojalainen tiesi taas paljon enemmän kuin muut ja valehteli omasta mielikuvituksestaan lisää.

* * * * *

Mikko eli tästä puolin rauhatonta elämää.

Öisin hän uneksi ja unissaan huusi ja mellasti ja jo kerran kopsahti lattiallekin penkiltään, jossa koko elinaikansa oli yönsä maannut ja josta ei koskaan ennen ollut lattialle pudonnut.

Päivillä mietiskeli, kylällä kulki, mutta vähäpuheinen oli. Koulullakin kun kävi, niin näytti puunsahaus käyvän huonommin kuin ennen.

Opettajan puheista oli päässyt varmuuteen, että Halleyn tähti epäilemättä tulee takaisin, ja kun karttaa katseli, niin sai semmoisen käsityksen, että ihan Repovaaran päällitse tulee…

Ei hän siitä muille puhunut, mutta Ojalaisen puheista oli ymmärtävinään, että samaa pelkäsi Ojalainenkin, ja pelkäsiväthän ne muutkin, Virnemäen Heikkikin. Mutta kummallisia olivat ihmiset, kun eivät mitään yrittäneet pelastuksekseen…

Ja öisin, kun hän penkillään valvoi, ja tähtiä tuikki taivaalla, alkoi hän mietiskellä oman henkensä pelastusta.

— Näyttää, että samanlaisia ovat ihmiset nyt kuin olivat Noan aikanakin… Juovat, syövät ja elelevät huolettomina, vaikka varmaan tietävät, että lähtö tästä tulee… Ei tässä hukkuminen sentää tule, vaikka tulvaakin ennustavat, mutta julmempi loppu tulee nyt… palavat ja karreksi kärventyvät ne, jotka tielle sattuvat silloin kun tuo onneton, kuuma tähti maita ja mantuja viiltää… — Jos saisikin tietää, kuinka laajalti ottaa maata haltuunsa ja kuinka laajalle se hännän haju leviää, niin hätäkös olisi… Ei muuta kuin pakenisi niin kauas syrjään, ettei haju sieraimiin tuntuisi, ja vastatuuleen lisäksi… Mutta arvata sen saapi, että jos se maahan putoaa, niin leveältä se polttaa… ja maahan se koskee… Minun uneni tässä syystalvella…

— Ulla ja poika joutaisivat vähän kärventyäkin, heistä ei ole muuta kuin ristiä joka päivä… Vaan kyllä tälle tulee pirtillekin loppunsa, ja kuinka käynee, jos maa lakkaa kasvamasta, niinkuin kertoi Ojalainen, ettei neljäänsataan vuoteen vihreää kortta noussut…

— Mihin pelastaisi kapineensa ja missä hengissä pysyisi sen aikaa, että tähti olisi sivu mennyt? Sillä vaikka vielä niinkin hyvin kävisi, ettei itse pääpallo maihin laskeutuisikaan, niin häntä kuitenkin ainakin Repovaaran lakea koskettelisi, ja silloin tukehtuisi siihen hajuun…

Niin hän aprikoi.

Mutta äkkiä välähti hänen mieleensä pelastuksen paikka… Hän pakenee Jylyvaaraan, Jouni vainajan pimeään, kiviseen luolaan, ja asuskelee siellä päivän tai kaksi taikkapa kokonaisen viikon — niin kauan, että hännän hajukin on ilmasta haihtunut… Siellä oli varmassa turvassa… Monta kymmentä syltä vahvalta kiiltävää kalliota pään päällä — niin kestää se rytyyttää, ja luolan suun tarkkaan tukkii, niin ei pääse hajukaan mistään halkeimesta sisälle…

Kumma, ettei ollut jo ennen tämä mieleen juolahtanut! Vaan hyvä oli vieläkin! Sinne kerää kapineensa ja evästä… Jos tämä pirtti palaakin, niin kärventyvät Ulla ja Einokin… ja myllyt ja muut… Ehkäpä talot, jotka olivat aivan jokirannalla, pelastuisivat…

Mikko tuli kuin rauhallisemmaksi, kun pelastuksen paikan oli hoksannut.

Ei sanaakaan puhu hän kenellekään eikä ilmaise piilopaikkaansa… Hakekoot kukin turvaansa mistä tahtovat, mutta toimettomana tässä ei sovi olla, kun henki ja elämä on kysymyksessä…

Mutta sitten johtui mieleen, että väärin taisi olla, kun Ullan ja Einon jättäisi tänne paistumaan, vaikka pelastaa voisi…

Näkyihän selvästi Ullastakin, että murheessa eli ja kuolemaa pelkäsi, vaan taisi olla Ullallakin semmoista jälkeä takanapäin, ettei ollut helppo selvitä. — Kuka käski ottamaan toisen omaa, ja eikö liene huoruuden syntiäkin, luulen, enemmältä… Olen minä nähnyt, että Ulla tunnonvaivoissa on, ja jos anteeksi pyytää ja katuvaisena kaulaan lankeaa, niin saakoon anteeksi minun puolestani… onpa hän itsensä ruokkinut, niinkuin puhe oli vihille mennessä, ja Einonkin elättänyt… ja saattaisin minä sille sitten paikankin ilmoittaa — viime hädässä…

Mitä hänen omaan uskoonsa tuli, niin hyvät välit hänellä aina oli ollut Jumalansa kanssa… Mitä se kuului ihmisiin, miten hän eli ja oli… kunhan eli eikä ollut kenenkään vaivana eikä vastuksena… Eikähän sitä vielä mitään hätää ollutkaan… Aikaa ja evästä oli vielä toukokuuhun, ja siihen mennessä ehtisi vaikka mitä…

Pahempi oli Ojalaisen ja monen muun, jolla oli joukko perässä ja naukuvia sikiöitä… Mihinkäpä pakenisivat semmoisen lauman kanssa — tuo Virnemäen Heikkikin ja Apunlaakson väki…

Niin hän mietiskeli.

Ja aamupuoleen yötä hän nukkui.

Aamusella hän usein aikoi aloittaa keskustelua Ullan kanssa ja omista arveluistaan tuumailla, mutta kun ei Ulla aloittanut, niin ei hänkään.

— Palakoon sitten tähän, — päätti Mikko.

* * * * *

Kevättalvella läksivät Apunlaakson miehet… Olivat sanoneet, että
menevät tukinhakkuuseen, mutta tulikin tietoja jälkeenpäin, että
Jällivaarassa oli nähty. Mikko arvasi heti, että pakoon lähtivät
Apunlaakson miehet, vaikkeivät lähtiessään tunnustaneet. Pelkopa oli!

Eräänä päivänä katosi Virnemäen Heikkikin, eikä kukaan tiennyt, mihin päin oli lähtenyt. Kun Mikko tiedusteli Heikin vaimolta, Kaijalta, mihin Heikki oli mennyt, niin Kaija vastasi:

"Puulaakin töihin aikoi, ja kun työpaikan löytää, niin lupasi kirjoittaa."

Mikko kertoi Ullalle kuulemansa ja arveli omasta puolestaan, että
Halleyn tähteä pelkäsivät ja siirtyivät ajoissa pois.

"Vaikka lapsellistahan sitä on pelätä… Kohtaahan se kuolema ihmisen missä hyvänsä", puheli hän Ullalle, ikäänkuin lohduttaen.

Mutta Ulla näkyi itkevän.

Eräänä päivänä Mikko viipyi koko päivän koululla, koska opettajalla sattui olemaan ylimääräisiä töitäkin, ja palasi mökilleen vasta myöhään illalla.

Kun hän pirtin eteen tuli, huomasi hän tuomisen tikun olevan sinkilässä, — joka oli merkki, ettei ollut ketään kotona.

— Mihinkähän ne nyt molemmin ovat menneet? — ihmetteli Mikko.

Mutta kun hän sisälle meni, havaitsi hän, että Ullan villahuivi oli poissa, samoin uudet kengät, jotka orren naulassa olivat riippuneet. Ja kun ullakkoon kiipesi, näki, että Ullan pyhävaatteetkin olivat kadonneet. Jauhoastiassakaan ei ollut jauhon pölyä, ja kadonnut oli piimäpyttykin pöydän alta. Einon kapineita ei ollutkaan muuta kuin karvalakki, joka oli orsinaulassa ollut, mutta kadonnut oli sekin. Mikolle juolahti mieleen, että pakoon ovat lähteneet.

Mutta mihinkä?

Hän tarkasteli kaikki omat kapineensa, olivatko tallella. Paikoillaan olivat kaikki. Pikilankakappale ja äimä, jonka aamulla oli akkunan välipuuhun pistänyt, oli poissa. Mutta äimä olikin Einon kinnas-äimä, jonka Ojalaisen piika oli syksyllä riihten aikana lahjoittanut…

— Ne ovat yhteen puhuneet, Ulla ja poika, ja luulevat, että minä tähän jään kärventymään… Mutta mihinkä he ovat menneet? Sitä en ymmärrä…

Mutta hätä tuli Mikollekin. Ne olivat pakoaan miettineet hekin, niinkuin hänkin… Ja lähteneetkin ajoissa ja kelin aikana liikkeelle…

Mikko pyörähteli kahakäteen eikä päässyt selville, mihin ensiksi ryhtyisi…

Mutta siksi sydämikkö hän on, ettei hän keneltäkään kysy, onko Ullaa ja
Einoa näkynyt… Menkööt vaikka helvettiin… niin ei kysy…

Mutta kun hän hetken perästä meni Apunlaaksoon ja istui alakuloisena penkillä, eikä emäntäkään näyttänyt tietävän Ullan ja Einon menosta mitään, virkkoi hän puheen aluksi:

"Onko kuulunut teidän miehistänne mitään?"

"Ei ole kuulunut", huokaili emäntä. "Niin tässä on kuin tuomiota odottaessa… Toiset huutavat, ettei se tähti tulekaan, ja toiset taas, että tulee kyllä ja hävittää hirveästi… Niin ne huutavat… Ja kummaa on, etteivät ihmiset usko…"

"Toiset uskovat, toiset eivät. Eikä niistä saa selvää noista lehdistäkään, tuleeko se tähti vai eikö. Muutamissa lehdissä kuuluu olevan, ettei ole pelkoa, toisissa taas, että varmaan koskee maahan kahdeksastoista päivä toukokuuta…"

Tuli muitakin ihmisiä Apunlaaksoon, tuli suntiokin, Männeliini, ja kauhistuksissaan oli. Ja hätä siinä tuntui olevan itsekullakin.

"Ojalainen se vaan nauraa ja ilvehtii koko asialle", tiesi Männeliini kertoa.

"Taitaa Ojalainenkin vähemmän nauraa, kun aika lähestyy", sanoi Mikko.

Mutta Ullasta ja Einosta ei kukaan maininnut mitään. Eikä Mikkokaan keneltäkään kysynyt, vaikka mieli teki.

— Mitäpä minä heistä, — mietti hän kotia mennessään.

Mutta koko seuraavan yön hän tuumi, miten menettelisi, että kenenkään huomaamatta saattaisi kapineensa ja eväänsä siirtää Jylyvaaran luolaan…

Ei hän oikein tiennyt miten menetellä. Jos alkaisi laukku selässä sinne hiihdellä, herättäisi se huomiota, ja Ojalainen saisi taas ilvehtimisen aihetta.

Jos kuitenkin uskaltaisi jättää tähän kaikki — niin pirtin kuin kapineetkin — ja ottaisi vain evästä laukkuuni sen verran, että päivän kaksi eläisi… Nyt ensiksi piti siellä käydä tarkastamassa ja miettiä, miten luolan suun tukkisi… Puilla ja sammalilla taitaisi olla parasta… Ja kun seuraavana aamuna oli mainio suksikeli, läksi Mikko talvitietä pitkin hiihtelemään. Ei ottanut matkaansa muuta kuin kirveen olalleen.

Mutta kun hän oli päässyt Repovaaran toiselle puolelle, tuli Kaivosojan luona Ojalainen hevosineen ja puukuormineen vastaan.

— Perkelekö sen tuon Ojalaisen aina satuttaa minun tielleni, — kirosi
Mikko sydämessään.

Hän koetti hiihtää näreikköön, mutta Ojalainen huomasi hänet ja huusi:
"Mihin Mikko on menossa?"

"Täällä käyn Kaivosojalla."

Mutta Ojalainen heti epäili, että Mikolla oli joku muu asia mielessä, kun ei kelkkaakaan ollut perässä. Ja tiettyä oli, ettei Mikko urheilun vuoksi käynyt aamuhiihdolla.

"Mitäs Kaivosojalla?"

Ojalainen naureskeli.

"Mitäpä minun siitä tarvitsee tiliä tehdä", vastasi Mikko ja hiihteli menemään.

Mutta Ojalainen hymähteli ja katseli Mikon jälkeen.

Kun hän illalla palasi, poikkesi hän ensiksi Apunlaaksoon.

Emännällä oli uutisia, tiesi kertoa, että Ulla ja Eino olivat menneet Järvikylään kylästelemään. Sieltä oli ollut eräs poromies kirkolla käymässä, ja sen matkassa oli Ulla terveiset emännälle lähettänyt. Oli käskenyt tavallisella aikaa panna hänenkin perunansa itämään, — hän ei luultavasti palaisi ennenkuin venekyydillä. Ullallahan oli velimies Järvikylässä. Eino kuului olevan töissä.

Mikko kuunteli ihmeissään, mutta ei sanallakaan ilmaissut hämmästystään.

Mutta hetken kuluttua hän kuitenkin kysyi:

"Mainitsiko se poromies mitään, pelätäänkö siellä Halleyn tähteä?"

"Samaa se on siellä kuin täälläkin. Toiset uskovat, toiset eivät…"

"Eivät ne uskoneet Noan aikanakaan, ennenkuin sitten vasta kun oli liika myöhäistä."

Siitä taas alkoivat pyrstötähdestä puhua. Ja Mikko ilmoitti nyt, että uskoi Ullan ja pojan henkeään pelastaakseen Järvikylään menneen.

"Löyhä se on Ullankin usko, jos kuolemaa pakoon on lähtenyt…"

Mutta kun Mikko tuli kotia, alkoi hän koota laukkuunsa jo minkä mitäkin kapinetta, siten sopivana hetkenä hiihtääkseen Jylyvaaran luolalle.

Kun hän viikon päästä sinne läksi, oli pyry entisen ladun puhaltanut umpeen, niin ettei taajassa metsässäkään kuumottanut.

Ja kun Jylyvaaraan ehti ja hiihteli luolan suulle, näki hän, että luolan suulle oli pantu lumivalkoinen vaate, joka näytti kuin kuolinliinalta…

Semmoinen kauhea pelko tapasi Mikon, että hän vapisi kuin kahila, ja kun kykeni kääntymään takaisin, niin lähti hiihtämään kuin hullu rantaan päin.

— Siinä ovat haltiat Jylyvaarassa… haltiat ovat… Niin oli sanonut Olli vainajakin… Eivät ne sallineet syntisiä ihmisiä luolaansa, ennenkuin tietäisi ja osaisi ne lepyttää niinkuin Jouni vainaja oli osannut — joka Lapin noidalta oli sanat saanut…

Kauhistuksissaan Mikko hiihti mökilleen. Pani oven pönkkään ja vapisi ja pelkäsi koko yön. Eikä hän enää yrittänytkään Jylyvaaran luolalle.

IX

Kevättalvi oli vielä oikullisempi kuin syyspuoli.

Ihmiset ennustivat korkeaa tulvaa ja rajua jäänlähtöä, ja siihen lisäksi kertoivat sanomalehdet myötäänsä Halleyn pyrstötähdestä. Halleyn tähden syyksi pantiin tämä joutava talvenkulku ja epävakaiset ilmat. Myöhään keväällä tuli semmoisia lumipyryjä ja rajuja tuulia, etteivät vanhatkaan ihmiset moisia muistaneet. Mutta sitten kun äkkiä alkoi suveta, niin vettä vihmoi yöt päivät. Ja merkillisintä oli, että vaikka tuuli puhalteli pohjoisesta, suoraan tuntureilta, niin ei ollut kylmä eikä pureva niinkuin ennen, ja vettä satoi sieltäkin. Sitä ei kukaan muistanut ennen tapahtuneen, mutta Repo-ojan varrella arveltiin, että lähestyvä Halleyn tähti sen vaikutti. Se se tullessaan lämmitti tuulenkin ja lumen vedeksi sulatti. Saattoi olla jo hyvinkin likellä, koska ylen suojailmoja riitti.

Muutamat vanhat ennustivat kevätkylmiä ja teräshankia, mutta niitä ei kuulunut. Ilmat pysyivät lämpiminä, ja vettä satoi harva se päivä.

Kuin taikavoimalla lähestyi kevät, korkeat kinokset hupenivat kyynärittäin vuorokaudessa, ja yhtäkkiä alkoivat purot liristä.

Repo-ojassa pauhasi vesi jo huimaa vauhtia, vaikka lumi vielä peitti vainioitakin ja metsissä oli melkein liikkumaton talvi. Myllyt olivat vielä panteessa, mutta yli jäisten panteiden pauhasi vesi kuin villinä, ja Yrjänän myllystä virtasi yli vesikaton, niin että tuohia kiskoi irti.

Ja yhä näytti lisääntyvän vesien valtava voima. Mikon pirtin editse juoksi pitkin myllytietäkin, kun ei ojaan mahtunut. Apunlaakson piha oli järvenä, ja Virnemäessä oli kova koski keskellä pihaa. Vesi huilasi navettaan ja kellariin, ja näytti hätä tulevan jo ennenkuin tähtipäivässä ollaankaan.

Mikko jyysti ja ohjaili veden kulkua pirttinsä editse, ettei päässyt porstuaan eikä parren alle, kävi Apunlaaksossakin vedelle viemäriä tekemässä.

"Tämä vasta kevättä on", sanoi Apunlaakson emäntä.

"Ei ole tämmöistä ollut, vaikka tässä olen kuusikymmentä vuotta asunut", sanoi Mikko.

Suurta tulvaa oli ennustettukin, ja niin näytti tulevan. Etelämpänä, jossa suuret joet jo olivat jäänsä laskeneet, oli ollut hätä kädessä monessa kylässä, ja ihmiset olivat paenneet metsiin. Ja suuria vahingoita oli tulva tehnyt.

"Kummat se tekee täälläkin, jos näin yhtä menoa kesään menee", sanoivat ihmiset.

Mikko eli kuin tulisten hiilten päällä. Ei ollut yön eikä päivän rauhaa.

Muut toimittelivat niinkuin ennenkin! Eivät murehtineet, vaikka tähti saattoi tulla minä hetkenä hyvänsä…

Apunlaakson emännästä ei ollut ihmettäkään, joka oli uskovainen ihminen ja valmis kuolemaan milloin hyvänsä. Mutta muut!

Ojalainenkin oli pannut perunat itämään ja puheli jo myllynkäytöstä ja muista kevättöistä. Herrala ja Metsämaakin olivat jo myllyillään käyneet — aivan niinkuin ei mitään tapahtuisi tai tulisi tapahtumaan.

— "Söivät ja joivat siihen päivään asti, jona…" —, muisteli Mikko.

Hänet oli Jylyvaarassa näkemänsä ihme, se valkoinen kuolinliina luolan edessä, niin säikäyttänyt, ettei hän ensi päivinä tiennyt, oliko elävänä vai kuolleena.

Yhden yön hän rukoili polvillaan ja lupasi tästäpuolin ruokkia Ullankin ja olla muutenkin kiltti — jos nimittäin nyt säästyisi pirtti ynnä muut Halleyn tähden hävitykseltä.

Mutta ei hän luottanut oikein rukouksiinsakaan. Mietti pelastustaan ja yhä suurempaan hätään tuli, kuta likemmäksi tähden tulopäivä läheni.

Eräänä päivänä hän kuitenkin selkeni pelostaan sen verran, että saattoi perunanjäännökset panna itämään. Silloin oli vielä vähän toivoa, että ehkä pelastus jostakin tulisi..,

Mutta hänen ottaessaan perunoita parren alta juolahti hänen mieleensä onnellinen ajatus…

Hän kaivaa perunakuoppaa vähän laajemmaksi ja syvemmäksi, tekee laudoista katon päälle ja sinne pakenee piiloon…

— Antaapa sitten koettaa rytistää… ja jos hajunkin hännästään jättää, niin määrä se on, mitä pirttiin pääsee, ja vielä vähemmän pirtistä kellariin…

Sillä voipi käydä hyvinkin niin, että jos keskeltä Repovaaran lakea nuuhkii ja vieriää menemään, niin ei paljaalle kalliolle mitään voi, eikä tuoreeseen kevätmetsään syty kulovalkea kovin äkkiä… Niin on!

Apunlaakson emännän pyytää leipää leipomaan ja kerää piimää omansa ja
Einon pytyn täyteen, että saapi vaikka viikon olla kellarissa…

Hän pääsi taas rauhoittumaan eikä puhunut koko tähdestä mitään, jos eivät muut ensiksi aloittaneet.

Mutta kevättulva nousi. Suurella ryskeellä läksivät talviset, paksut jäät paikoiltaan, ja tulva kuljetti niitä talojen rantaan ja vainioillekin. Suurelta järveltä näytti joen uoma, ja heinälatoja ajelehti jäiden seassa.

Ojalaisen riihessä jo oli tulvavesi partten päällä, ja Ojalaisella oli työ ja tuska pelastaessaan tulvan kynsistä halkojaan ja muuta puutörkyä, joita tulva rantavainioilta vaaniskeli.

Joka talossa hätyytteli tulva, ja siitä karttui töitä niin paljon, ettei kukaan muistanut Halleyn tähteä pariin viikkoon eikä siitä kukaan enää puhunutkaan. Oli muuta nyt ajattelemista.

Mutta Mikko täältä korkean Repovaaran laidasta katseli kuin Mooses vuorelta ihmisten hommia tulvan käsissä ja ajatteli, että nyt ne siellä pelastavat ja puuhaavat eivätkä aavista, onnettomat, että suurempi hätä on edessä. Ja se suuri päivä lähenemistään läheni. Mikko oli almanakkaansa vetänyt nokisella tulitikun päällä suuren ristin Erkinpäivän kohdalle, merkiksi… kuoleman merkiksi.

Iltaa ennen hän laittoi kellariin leipänsä ja molemmat piimäpytyt. Leikkasi lehtitupakkaa molemmat kukkarot täyteen ja varusti tulitikkuja.

Se häntä mietitytti, miten saada tuominen tikku ulkopuolelle ovensäppiin, jotta näyttäisi siltä kuin hän ei olisi kotona. Keksi viimein siihen keinon. Irroitti porstuan seinästä, joka oli laudoista tehty, yhden laudan — siitä aukosta menisi sitten sisälle, kun ensin oli tuomisen tikun paikalleen pannut… Kaikki oli siis selvänä.

Erkinpäivän aamuna näkyivät ihmiset vielä puuhailevan tulvan parissa, veneitä souteli pitkin rantoja, jokunen lauttakin jo oli menossa alaspäin, eikä mitään oudompaa näkynyt maassa eikä taivaalla, kun Mikko pirttinsä päästä alas kylään katseli.

Jos kävisi vielä Repovaaran laessa… ja katselisi pohjoiseen, näkyisikö erinomaisempaa romotusta… Pitäisi se jonkunlainen romotus näkyä…

Mikko sulki ovensa, tikun säppiin pisti ja lähti painumaan metsään suoraan pirtiltään.

Ihme, ettei mikään vielä näyttänyt entistään kummemmalta. Linnut lauloivat, Repo-oja pauhasi ja näytti kuin ikävöisi jo myllymiehiä. Poikasia näkyi pikku puroissa laittelemassa sahamatteja, ja ylipäässä kylää näkyi joku karhitsevan kauramaata…

Mutta Mikko nousi vaaran laelle ja kauan sieltä pohjoiselle taivaanrannalle tähysteli…

Kun hän palasi, näki hän vaaran laidasta mökilleen ja huomasi, että
Herralan isäntä siinä pirtin edessä käveli kahakäteen ikäänkuin
vartoen. Mikko taitteli muutamia männynoksia ja mietti, että sanoo
Herralalle käyneensä uunihakoja tuosta vaaran laidasta noutamassa.

Pian hänet Herrala huomasikin, kun risujen katkeilemisen kuuli.

Myllyturkki oli yllään, vaikka oli lämmin paiste.

"Mikko se ei ole täällä tulvan jaloissa", sanoi Herrala. "Meillä siellä on ollut kova koplakka, kun tulva on tahtonut viedä käsistä kaikki", — tuumaili Herralan isäntä, kun Mikko tuli likemmäksi.

"Joo", sanoi Mikko ja käveli männynhakokimppu kainalossa pirtin päähän.

"Myllynjauhatuskin on jäänyt tuon tulvan takia. Et sinä taitaisi joutua kiviä teroittamaan", puheli Herrala.

"Tässä taitavat tulla eri takomiset", vastasi Mikko.

Herrala katsoi Mikkoon pitkään. Kovinpa oli mies laihtunut ja näytti sairaaltakin.

"Taidat kipeä olla", arveli Herrala.

Mutta Mikko ei vastannut mitään, pirttiin meni ja veti oven lujasti kiinni.

Herrala lähti köpittämään myllylleen päin ja arveli, että joko oli
Mikko jostakin hänelle suuttunut taikka oli järkeen vika tullut.

Mutta kun Mikko oli päässyt taas pirttiinsä eikä enää osannut ajatella paljon mitään, kiepsahti Ojalainen sisälle, naurusuin.

"Sinä se täällä elät kuin Mooses vuorella, vaan meillä on ollut eri tappelu tulvaa vastaan. Mutta nyt on vesi kääntynyt menemään… Mitä sitä on muuta kuulunut…?"

Ojalainen naureskeli ja katseli Mikkoon hieman veitikkamaisesti.

"Mitä kuulunee tänä päivänä", sanoi Mikko ja loi julman vihaisen katseen Ojalaiseen.

"Nyt ei enää kuulu muuta kuin rauhaa, Mikko. Tulva on laskemassa, ja pyrstötähteä ei ole kuulunut", sanoi Ojalainen ja pani piippuunsa.

"Ei ole lopussa vielä tämä päivä", sanoi Mikko arasti.

"Toissapäivänähän sen olisi pitänyt tulla, mutta eipä kuulunut eikä näkynyt…"

"Tänäänhän Erkinpäivä on!" tokaisi Mikko kalpeana.

"Toissapäivänä Erkinpäivä oli", vakuutti Ojalainen.

Mutta vaikka Mikko tunsi rajatonta riemua, ei hän iloansa ilmaissut eikä ollut vielä oikein varmakaan asiasta.

Hän tähtäsi Ojalaista silmiin, saadakseen selville, valehteliko tämä vai puhuiko totta.

Mutta sen pirun ketunkasvoista ei saanut selvää.

"Sinä olet erehtynyt, Mikko. Toissapäivänä kahdeksastoista päivä toukokuuta oli."

Ja taas Ojalainen nauraa virnisteli.

Mutta Mikossa nousi uusi epäilys, ja vihan vimmassa hän huusi:

"Painu helvettiin minun huoneestani… senkin… senkin…"

Ja Mikko kaappasi jo hiilihangon loukosta.

"Elä, veli kulta! Elä, veli kulta!" rukoili Ojalainen ja riensi minkä ehti ulos, mutta Mikko kuuli hänen nauraa hohottavan, kun hän käveli Apunlaaksoon päin.

Mutta Ojalaisen mentyä Mikko otti almanakan käteensä ja alkoi laskea. Onneksi hän muisti, missä oli minäkin päivänä ollut, ja niin hän sai kun saikin selville, että Erkinpäivä todella olikin ollut jo toispäivänä.

Ensiksi hän tunsi kipeätä nälkää, ja sitten hänestä näytti, kun silmäsi akkunasta ulos, että koko maailma oli kaunistunut.

Hän otti kellarista eväänsä, paistoi silakoita ja rupesi syömään.

Syötyään oikein kelpomiehen aterian hän läksi Apunlaaksoon.

Emäntä sattui olemaan kahvinkeitossa.

Heti tuli puheeksi Halleyn tähti.

"Muuta en uskokaan kuin että nuo sanomalehdet ovat koko jutun valehdelleet", sanoi Apunlaakson emäntä. "Eihän Jumalan sana totta olisi, jos ihmiset maailman lopun tietäisivät."

"Niin, ja pitäisi sitä raamatun mukaankin vielä olla aikaa vajava sata vuotta", sanoi Mikko.

Nyt hän vasta uskoi ja ilostui niin, että alkoi omia aikojaan nauraa räkättää.

Apunlaakson emäntä tarjosi kahvitkin, ja elämä tuntui kuin nuorena ennen, jolloin ei mitään murhetta ollut.

Pitkin päivää Mikko käveli edestakaisin. Myllyillä kävi ja tarkasteli. Repo-ojassakin olivat panne ja jäätiköt sulaneet ja vesi asettunut juoksemaan entistä kivistä ja jyrkkää uomaansa myöten.

Myllyvesi oli nyt parhaillaan, kun alusvesi ei enää siipiin vastaisi…

Hauskalta tuntui olo. Myllymiehiä ei näkynyt, eikä Herralan myllykään ollut käynnissä. Mutta alkaa taas kohta kuulua sauvakkojen kolina ja alkaa Mikollakin jauhoja tulla… viimeiset leivät olivatkin kulumassa…

— Sammunut se saatanan tähti on pohjoisessa, kun tuntureita joutui kiertämään, — mietiskeli Mikko hyvillään, kun koko ympäristö oli samanlaisena kuin ennenkin. — Jo minä arvasin ja sanoin minä muistaakseni opettajallekin, että jos vaan maihin laskee Lapissa, niin sinne jääpi iäksi päiväksi eikä ole enää koskaan ihmisiä pelottamassa… ryökäle… Hulluiksi tahtoi ihmiset tehdä…

Hän kävi Virnemäessäkin, puheli ja naureskeli ja opasti poikasia sahamattien teossa.

* * * * *

Vasta illalla myöhään hän meni mökilleen. Oli käynyt opettajaakin puhuttelemassa ja oli nyt varma asiasta.

Mutta kun pääsi Virnemäkeen, havaitsi hän, että hänen pirttinsä savupiipusta nousi musta sauhu.

"Kuka perr…?"

Mutta sitten muisti, että olisiko Ulla ja Eino… Ja muisti senkin, että oli rukouksessaan luvannut minkä mitäkin Ullallekin, jos Jumala tämän kerran hengen pelastaisi…

Jos ei lupausta pitäisi, saattaisi muuten rangaista… Nyt ensiksi ainakin täytyi ruokk… Mutta ehkäpä Ullalla olikin evästä itsellään… Ja mitäpä nyt heti paikalla kertomaan mitä rukouksissaan, kun oli hengen hätä, oli mennyt lupaamaan.

Ulla oli kahvin keitossa, ja pöydällä näkyi olevan vehnäsiäkin ja iso sokerikappale.

Eino istuskeli pöydän päässä sikaari suussa.

Ei sanaakaan puhuttu, mutta kun Ulla vilkaisi Mikkoon ja näki, ettei tämä ollut pahalla kiirillä, niin sanoi, Einoon kääntyen:

"No, tarjoa isällesikin sikaari… sillä välin kun tässä saan kahvin valmiiksi…"

Eino tarjosi. Hyvillään näytti Mikko olevan, kun sytytti.

"Poika ansaitsi hyvän palkan enonsa luona", puheli Ulla. "Uudet vaatteetkin on säkissä porstuassa…"

Mikko pyörähteli tyytyväisenä.

"Siellä on — siinä minun vakkasessani — Mikollekin tuliaiset. Eino, nouda sisälle", toimitteli Ulla, kiehuttaen kahvia.

Mikko ei osannut ihmeissään mitään puhua.

Eino veti vakasta uudet harmajat sukat ja ihka uudet vasikannahkaiset kintaat ja Mikolle ojensi…

Mikko tunnusteli ja jo viimein sanoi:

"No, terveinä siellä ihmiset Järvikylässäkin olivat…?"

Äänessä oli kiitollisuutta ja ihmettelyä.

"Eipä kuulunut miltään suunnalta, että olisi kulkutautiakaan ollut liikkeellä", selitteli Ulla.

Ja kun hän oli kahvin keittänyt, niin pöydän päähän piti Mikon istua ja vehnäsen kanssa topata, topata kolme kuppia yhteen menoon…

"Einoa oikein tahtoi enonsa koko kesäksi, vaan minä sanoin, että kun tulee myllynjauhatuksen aikakin, niin isänsä apuna tarvitsee…"

"Oikein oli, ettet jäänyt… kylvöt tekemättä ja kaikki", puhui Mikko, suu täynnä nisua.

Ja niin sovinnossa juttelivat ja hyvillä nimillä toisiaan mainitsivat.
Eikä halkaistua sanaa puhunut yksikään Halleyn pyrstötähdestä.

Eikä ole koskaan ollut onnellisempaa ja tyytyväisempää perhettä kuin olivat Ollin-Mikko, Aapon-Ulla ja Ullan-Eino tänä hauskana, tyynenä ja valoisana toukokuun iltana pienessä mökissään Repovaaran laidassa.

X

Taas on hauskaa Repo-ojan myllyillä.

Etevänä, toimellisena ja tärkeänä myllärinä keikkuu Mikko myllyltä myllylle, ylpeästi on lakinlippa niskan takana ja naama jauhoissa. Vesi pauhaa, sauvakat takovat tahtia, myllymiehiä tulee ja menee, ja Mikolta neuvoja kysytään.

Aivan niinkuin entisinäkin keväiminä!

Linnut laulavat Repovaaran laidassa, ja kylvön aika on käsissä. Kiire on kaikilla ja jauhojen tarve joka talossa.

Eino takoo ja teroittaa kiviä, ja niin on hoppu, ettei tahdo syömään joutaa, ja nukkumisesta ei ole puhettakaan.

Mutta Mikko on kuin nuoret miehet vikkelä vielä, ärähtää ensin, kun neuvoja ja apua tullaan pyytämään, mutta lupaa tulla korjaamaan.

Ojalaisen kanssa ovat välit olleet kireät, eikä Mikko ole ollut helpolla lepytettävä, sillä Mikolle on joku kuiskannut, että Ojalainen oli talvella tainnut siellä Jylyvaaran luolan suulla käydä…

Mutta Ojalainen on luvannut parasta peltoaan perunamaaksi ensi kesäksi, antanut melkein terveet kengät, uuden piipun ja kukkaron, ja kun sitten vielä kerran myllyssä käydessään korttelin hyvää tislattua antoi aamuryypyiksi — niin sovinnon on Mikko tehnyt…

Ja nyt hoitaa Ojalaisen myllyäkin niinkuin on hoitanut jo monta kymmentä vuotta.

Tulee rovastikin taas Mikon puheille ja pitkän aikaa tarinoipi.

"No, Einosta taitaa kehittyä mylläri", arvelee.

"No, aika tarkka on jo. Jos minun luontoinen tulee, niin saapi sille uskoa myllynjauhatuksen ja avaimetkin… Ei toisen omaan koske…"

"Sepä on hauskaa", sanoo rovasti. "Kun Mikon kerran kuolema kutsuu, niin silloin on Einon vuoro…"

"Niinpä tietenkin. Mutta vielä minä olen mies parhaissa voimissani, vaikka olen kuudenkymmenen…"

Ja Mikko pyörähtelee kuin nuoret poikaset.

Hymähtää rovasti ja nyökäyttää päätänsä.

Mutta ihme nähdään myös nyt Repo-ojan varrella. Nähdään, että Ulla, toimeliaana kävellen, viuhtoo mennä myllylle, jossa Mikko ja Eino viljan ja jauhon pölyssä hääräävät. Ja on Ullalla kuuma kahvipannu toisessa kädessä ja toisessa kahvikupit ja sokerit.

Myllymiehille on Ulla kahvia viemässä!

Sitä ei koskaan ole ennen elettyinä keväiminä tapahtunut.

Kummissaan katselee sitä Apunlaakson emäntä ja kummissansa Virnemäen
Kaija, keskelle pihaa töksähtäen seisomaan.

Mutta Herralan myllyn päivänpaisteisille portaille istahtaa Ulla kahvivehkeineen, ja pian saapuvat siihen Mikko ja Eino, kumpikin päivänpaisteeseen istuen. Ja tarjoaa Ulla väkevää, tervanruskeaa kahvia kupin Mikolle ensin, sitten Einolle ja niin vuorotellen, kunnes korkearintainen, jalkaniekka kahvipannu on tyhjäksi juotu…

Ja ihmeissään sitä ihmiset katsovat ja toisiltaan kysyvät, mistä on syttynyt suuri rakkaus toraiseen perheeseen ja mistä ihana sovinto saanut.

Mutta jotkut epäilevät, ettei se mahda pitkällistä olla tälläkään kertaa, toiset taas, että kyllä kestää.

Ja myllyt käyvät, sauvakat hyppivät tahdissa, vesi pauhaa ja vaahtoaa, ja ylpeänä myllärinä pyörähtelee Mikko Repo-ojan varrella, samoin kuin on koko ikänsä pyörähdellyt.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK OLLIN-MIKKO, AAPON-ULLA JA ULLAN-EINO: KERTOMUS KYLÄN TAKALISTOLTA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- I
- II
- III
- IV
- V
- VI
- VII
- VIII
- IX
- X
- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE