Munka
Date: 2021-11-08T00:00:00+00:00
Keywords: Short stories; Hungarian; Hungarian fiction

The Project Gutenberg eBook of Munka

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Munka

Elbeszélések

Author: Tamás Kóbor

Release date: November 8, 2021 [eBook #66692]
Most recently updated: October 18, 2024

Language: Hungarian

Credits: Albert László from page images generously made available by the HathiTrust Digital Library

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MUNKA ***

Megjegyzés:

A tartalomjegyzék a 239. oldalon található.

KÓBOR TAMÁS

*

MUNKA

ELBESZÉLÉSEK

BUDAPEST

FRANKLIN-TÁRSULAT

MAGYAR IROD. INTÉZET ÉS KÖNYVNYOMDA.

1909.

FRANKLIN-TÁRSULAT NYOMDÁJA.

A MUNKA.

I.

Az olvasztó kemenczénél állanak ketten, félig meztelen, kormos munkások. Megnyitják a csapot, a fehér folyós érc sisteregve szalad le a vederbe, a két ember rudat dug a vödör két fülébe, úgy szaladnak vele az agyagformához, a hova beleöntik. Hat lépésről három úr áll, czilinderrel a fejükön, keztyü a kezükön és szivar a szájukban. Nagyon kiváncsiak voltak megtudni, mint lesz az ércből hamutálcza. Egyikük a nagyságos igazgató ur.

A két munkás végzi a dolgát, mintha vakok lennének. A három úr megelégelvén a mulatságot, odébb áll, az eszterga-műhelybe. A két munkás utánuk néz, egymásra néz, aztán megállnak a munkában és beszélgetnek.

Az egyik: Láttad?

A másik: A mi a szájukból kibűzlött, a füst, maga megéri kettőnknek a napibérét.

Az egyik: Tizezer forint a fizetése az igazgatónak, azért, hogy pöfékeljen és ha kiváncsi ficsurok jönnek hozzá, elvezesse ide, mint valami állatseregletbe.

A másik: Tizezer forint! A multkor kezdtem számolni, hogy hány évig kellene élnem, hogy tizezer forintot megkeressek. Egy évben háromszázhatvan forintot, tiz évben háromezerhatszázat, háromszor tiz esztendő alatt – talán! Harmincz esztendő keserves izzadás, fázás, csontőrlés és hússzaggatás azért, a mit ez az ember egy év alatt kényelmes üléssel és levelek aláfirkálásával keres.

Az egyik: Pajtás, le kellene őket önteni ilyen vederrel, az egy kicsit fölmelegitené a szivüket.

A másik: A multkor láttam őket Budán. Végig robogtak a gyár kocsiján – tizezer forint mellett a gyár még lovat, kocsist, equipaget tart mellette, úgy ültek ott a selyempárnákon, mint az istenek. Az asszony csupa hab és csipke – az arcza csupa rózsa, a haja… Az én feleségem öt év előtt még az iskolába járt, hamvas volt, mint a baraczk, üde, egészséges és szép, – ma húsz éves és arcza fakó, haja durva, az idegenek anyókának szólitják. Hát ezért fekete a bőröm a csontig? Annak az asszonya ifju marad a haláláig, mert az ura nem dolgozik, nekünk az Isten is megtagadja az ifjuságot, mert nincs pénzünk!

Az egyik: Nincs pénzünk, azoknak meg nincs istenük!

A másik: Nekünk sincs.

II.

A gyár irodája, este nyolcz órakor. A gyár alszik, minden más ablak sötét. Az igazgató a divánon fekszik és hevesen szivarozik. Aztán fölpattan:

– Eh, gyi te rossz ló, ha belégebedsz is… dolgozz!

Odaül a kényelmes karosszékbe és fejét két tenyerébe fogva olvas, aztán fogja a czeruzát és számol, aztán fogja a tollat és ir. Mennél tovább foly a munka, annál gyorsabban váltakozik a czeruza, meg a penna. Végül majdnem önkivületben van, csakugy robog előre és a papirosok nyöszörögnek, mintha legázolná őket.

Egy óra multán nézi az óráját. Kilencz.

– Vacsorálni – mormogja, aztán előszed egy üveg cognacot és nagyot húz belőle.

– Nem lehet… majd… talán… hajnalban…

Ekkor nyilik az ajtó. Elegáns uri dáma, drága prémes kabátban lép be, szőke haja keresztülcsillog a dolgozószoba félhomályán. Az igazgató felesége.

Az igazgató föltekint és idegesen fészkelődik.

Az igazgató: Csókollak, te vagy? Hogy jutott eszedbe?

Őnagysága: Egy kicsit sokallottam már a várakozást. Az opera fél nyolczkor kezdődik és én negyed nyolcz óta vártam, vártam…

Az igazgató: Igaz, az opera… De, kedvesem, látod, hogy nem érek rá. Igaz, hogy meg kellett volna izennem, de arra sem értem rá, hogy az eszembe jusson. Különben látom, hogy nem is vagy szinháznak öltözve.

Őnagysága: Igen, átöltözködtem. Kilenczkor már úgy sem érdemes. A jegyeket oda adtam Ernőnek, hadd vigye el a szeretőjét. Ha én a szeretőd volnék, most én is az operába mennék. De igy?

Az igazgató (idegesen): Kedvesem, még csak az kell, hogy a házi perpatvart ide hozzad nekem. Egyebet se hallok, csak panaszt. Mindig panasz és szemrehányás. És miért? Mert dolgozom. Kiért dolgozom? Érted! Igen, csak érted. Vagy nem te vagy kettőnk között a nagyralátó? Nem te élsz úgy, mintha milliomos volnék, nem te irtózol-e az egyszerü élettől, az olcsó lakástól és az olcsó ruhától? Hát én mindent megteszek neked és akkor azzal állsz elő, hogy elhanyagollak, mivelhogy a pénzt nem adják ingyen, a hogy a te paszióid sem teljesitik ingyen.

Őnagysága: Befejezted? Kedves barátom, ha kettőnk közül egyiknek van oka panaszkodni, bizonyára nem te vagy az. Nekem ez a luxus kell, de valld be, hogy neked is kell, mert ha nem igy élnél, nem is lehetnél az, a ki vagy. De nem igaz, százszor nem igaz, hogy nekem örökös szalmaözvegynek kell lennem, mikor együtt élek az urammal. Neked nem muszáj dolgoznod, te akarsz dolgozni. S ha sétálni akarok menni, idegenekkel megyek, vagy magamban. Ha szinházba akarok menni, ott van az Ernő. A multkor végigmentem a koronaherczeg-utczán és akkor hallottam, a mint egy ember mondta a másiknak: ismerem jól, mindig ezzel a fiatal emberrel van. Sok pénze lehet ennek a fiatal embernek, hogy ilyen szép, elegáns szeretőt tarthat.

Az igazgató (lecsapja a tollat): Féltékenynyé akarsz tenni? Jó, holnap kitekerem az Ernő nyakát. Nem elég? Föl fogom kutatni azt a fiatalembert és le fogom párbajozni, mint a kutyát. Ütök, vágok, öldösök, mészárlok, de holnap! (Kiabálva). Érted? Holnap, ma hagyj békén dolgozni, mert megbolondulok.

Őnagysága (szikrázó szemmel): Őrjöngsz, barátom, őrjöngsz, de hát jól van, már nem szóltam semmit. Megyek, a kapuban vár Ernő. Soha nem hallod többé, hogy szeretnék veled is lenni. Meg leszel velem elégedve, ó, nagyon meg leszel velem elégedve. Isten önnel uram!

Az igazgató (egyedül): Hej ha én önthetném a vasat, napi egy forint harmincz krajczárért! S ezek az asszonyok csupa henyélés, csupa hiuság és semmi tisztelete a verejtéknek, mely értök hull!

III.

Az igazgató lakása. Őnagysága a kis rococo asztal előtt ül is ir:

«Érzem, hogy már nem birom soká. Az isten sok erőt adott nekem, de nem eleget ehhez a fegyenczmunkához. Mért nem születtem szegény varrólánynak? Reggeltől-estig ülnék a munkánál, de azután nyugtom lenne. De igy? Az uram azt mondja, hogy léha és henye az életem. Közönséges ember, sohasem fog megérteni. Azt hiszi, csak az a munka, a mivel az ember pénzt keres. Tizezer forint! És költünk tizenötezret és jóban kell lenni ezzel, meg azzal a vezérigazgatóval, a képviselővel, az asszonyokkal, a lányokkal, a házmesterekkel és alkudni a kereskedőkkel és mosolyogni a szabónőre, hogy ne adja át a kontót és minden nap tiz fölfordulás, ha fogadónapom van, ha nincs. A fogadónapokon csak azok jönnek, a kikhez semmi közöm, mindenki más külön jön, egyedül akar lenni velem. Jóságos isten, mennyi kisértés, mennyi szemtelenség, melyet csak mosolyogva és biztatva verhetek vissza. Mi a különbség köztem és egy kaszirnő között? Kaszirnő szeretnék lenni, akkor legalább tudnám, hogy mi vagyok!»

KOLLEGÁK.

Augusztus elsején két lány lépett be az irodába. Az egyik nagy, a másik kicsi, mind a kettő fekete haju és szép. Az egyiken elegáns szabásu nyári toilette, de szomoruan lekopva, a másikon vadonatuj, ügyetlen házi szabással összerótt kék delaine-ruha, méterje hetven fillér. Az irodafőnök mind a kettőt barátságosan üdvözölte, bemutatta a többi hölgyeknek, meg az uraknak is, aztán két egymáshoz tolt asztal mellé egymással szembe ültette őket.

A délelőtt gyáva elfogódottságban telt el. Másoltak. A kopott elegancziáju hölgy nagy, hegyes, szinte kérkedő betüket vetett, a másik apró gömbölyüt, óvatos szépségü sorokat rótt, mintha lábujjhegyen irna. Az idegenség elfogódottsága viselkedésükben félénkké, sőt félszeggé tette őket. Érezték, hogy a többi őket nézi s nem mertek fölpillantani, látták, hogy suttognak róluk s elpirultak. A kicsi delaines olykor rámeresztette nagy kerek szemét a szembenülőre, az azonban föl sem tekintett a munkájából.

Mikor délben általános robajjal ebédre készültek, a nagy lány és a kis lány összenézett. Megértették egymást: együtt jöttünk, menjünk együtt haza. Ösztönszerüen összebujtak.

A nagy: Én Domoróczy Vilma vagyok.

A kicsi: Örvendek a szerencsének, engem Blau Elzának hivnak. De szép ruhája van nagysádnak.

Vilma: Ugy látja? Pedig röstellek mutatkozni benne. Ha az ismerőseim közül valaki meglátna, – nem mennénk a mellékutczába?

Elza: A hogy parancsolja. De biztositom, hogy nincs röstelni valója. Olyan elegáns, s nagysád olyan szép karcsu benne.

Vilma: Ön nagyon kedves, de ez az utolsó ruhám, a mi még megmaradt. Ha ez is elkopik…

Elza: Furcsa, ez meg rajtam az első uj ruha, melyet kaptam, hogy az irodába tisztességesen járhassak.

Vilma: Tisztességesen? (Kiváncsian végignéz a kis lányon s elmosolyodik.) Látszik, hogy uj ruha.

Elza (örömmel): Ugy-e?

Vilma: És az első? Hogy lehet ez?

Elza: Hát ugy, hogy – ugy-e nem kell nagysád előtt röstelnem – mi nagyon szegények vagyunk, az apám beteg és már két év óta nincs állása s abból éltünk, a mit édes anyám, meg a bátyám keresett. Mióta nagy lány vagyok, mindig csak a nagynéném viselt ruháit hordtam, ugy szégyeltem magamat!

Vilma: Szörnyü. Én belehaltam volna.

Elza: Hát nagysádnak voltak ruhái?

Vilma (keserüen): Ruhám, ékszerem, selyem butorom, ponny-lovam, a mig apa élt. Aztán apa meghalt és elárverezték birtokunkat. Nem maradt semmim.

Elza: Szörnyü. De, hála istennek, most már nagysádnak is jobb sora van.

Vilma: Hogyan?

Elza: Hát hogy állásban van. Én olyan boldog vagyok, hogy Isten igy megsegitett. Most már vége a nyomoruságnak.

Vilma (ámulva): Hogyan, ön boldog? Ebben a nyomoruságban? Ötven koronáért havonta ülni egész nap s egy csomó embernek alárendelve lenni, a kik mind olyan különösek, olyan kicsinyek és pökhendiek s már meszsziről megcsapja az embert az irodaszaguk?

Elza: Hogyan? Ötven korona? S egy év mulva hatvan lesz és mindig többet kapunk. De most is már – ötven korona minden hónapban, a mire biztosan számithatunk, jaj, nagysád, olyan szép ez, hogy még mindig nem tudom elhinni. Hátha csak álmodom!

Vilma: Rajtunk nem sokat segit az ötven korona, éppen csak jobb a semminél, meg dolgozhatok s nem érek rá gondolkodni. De legalább magamban lehetnék. Ha hazavihetném a munkát s nem kellene ezekkel az urakkal érintkezni!

Elza: Lássa, ezt nem értem. Például az irodafőnök ur olyan finom ur, olyan elegáns és udvarias.

Vilma (kurtán kaczag): Ugy találja? A czipője ránczos s olyan nevetséges a járása. Meszsziről látszik rajta, hogy soha jó társaságban meg nem fordult.

Elza (csodálkozva): Én pedig azt hittem, hogy elegánsabb ember már nem is képzelhető. S hogy tetszik önnek Barna ur, a főlevelező, a ki nekünk a munkát adta? Milyen szellemes, szeretetreméltó ember.

Vilma: Annak, ha még egyszer ugy a szemembe néz, hátat fogok forditani. Valódi ripők.

Elza: Pedig engem vállon veregetett és azt mondta, hogy egészen helyes kis hivatalnoknő lesz belőlem. Aztán kezet adott, – azelőtt sohasem adtak nekem kezet ilyen uri emberek.

Vilma: Nekem is kezet adott. Ilyen neveletlenség! Ha két évvel ezelőtt azt mondták volna, hogy én ma holmi Barna urak bizalmasságának leszek kitéve… De azért meg fogom ezeket az embereket tanitani, hogy hogyan viseljék magukat hölgygyel szemben.

Elza (félénken): Hát a gazdag lányok nem fognak kezet az urakkal?

Vilma: Azzal, a kit erre érdemesnek tartanak.

Elza: És – ne haragudjék nagysám, de én nem értem – hát vannak a hivatalnok uraknál finomabb urak is?

Vilma: Jaj de kedves maga. Hiszen ezek még nem is urak!

Elza: Min látja ezt? Én minden nap az utczán egy bárót is látok, de akárhogyan töröm is az eszemet, nem látok különbséget közte és az irodafőnök között.

Vilma: Én meg nem látok hasonlatosságot. Higyje meg, kedves kisasszony, hogy ezek még csak nem is emberek. Milyen szabása van a ruhájuknak s milyen bárdolatlan a mozgásuk, meg a beszédük! Kétségbeejtő!

Elza (biztatóan): Meglássa, nagysád, ez csak a szokatlanság. Majd meg fogja szokni.

Vilma (tompán): Ez az irtózatos.

Elza: Nekem is olyan szokatlan még, ha kisasszonynak szólitanak, szeretnék hátrafordulni, hátha mögöttem áll valaki, a kinek a kisasszony czim szól és olyan ügyetlennek érzem magamat, nem tudom, mit mondjak s mindig félek: most ismernek meg, hogy csak szegény munkás lánya vagyok, s akkor nem türnek meg az irodában. Pedig meghalnék, ha most elbocsájtanának.

Vilma: Én pedig meghalok, ha soká kell igy élnem. De mondja csak, kisasszony, igazán: van ennél nagyobb szegénység is?

Elza: A mienknél? Ó, nagysád, ez most már nem is szegénység, most már megvan mindenünk, de eddig, – higyje el, eddig igazán szegények voltunk.

Vilma: Ha nem vagyok indiszkrét, mennyiből élnek maguk havonként?

Elza: Mi? Ó, borzasztó sok pénz kell, nagyon drága lakásunk van, mert a bátyámnak külön szoba kell, mert neki az a passziója, s hetenként negyven koronát keres, mama is varrással harmincz koronát, ha munkát kap, de a bátyám csak husz koronát ád nekünk, mert neki külön kiadásai is vannak, szivarozik, meg a ruháját is ő fizeti, hát igy is volt száztiz koronánk, de nem volt elég. Most azonban, hála istennek, már százhatvan koronánk lesz!

Vilma: S ez maguknak sok pénz? Nekünk egy nagybácsinktól háromszáz koronánk van havonként és még csak vacsorára sem futja.

Elza (rémülten): Lehetetlen. Háromszáz koronából? És most még ötven korona hozzájön?

Vilma (sóhajtva): Ebből meg ruházkodnunk kell, – három hölgynek havi ötven korona toilettere! Igazán nem értem, hogy nem lőttem még magamat főbe!

Elza: De az istenért, hisz önök most is gazdagok! Háromszáz korona! Abból már szalónjuk is lehet.

Vilma: Az van, de ebédlőnk nincs.

Elza: Ebédelni a szalónban is lehet.

Vilma: Hogy mondhat ilyet! Az ételszag a szalónban.

Elza: Olyan rossz szaga van az ételnek? Nem is éreztem.

Vilma: Maga boldog, kedves kisasszony, hát isten áldja, én erre megyek.

Elza: Alázatos szolgája, nagysád.

Vilma (magában): Buták ezek a koldusok!

Elza (magában): Nem is hiszem el neki, csak henczegett.

A MYROSLÁV.

Délelőtt tiz óra volt, mikor kiadták Braun urnak a hamburgi ügynök táviratát:

«Myrosláv, első osztályu, 2000, jelenleg nádczukorral Liverpool felé, julius közepén rakományképes legolcsóbban 3/5. Távirati akceptálás.»

Myroslav. A nagy hajóalmanachból nyilvánvaló, hogy a Myrosláv orosz elsőosztályu vitorlás, kétezer tonna szállítóképességgel, hetvenkilenczben épült, jelenleg a batumi Ramiroff és tsa czég londoni házának tulajdona. Hm, egy kicsit öreg hajó, de ugylátszik megfelel, mivel más nincs és hajó nélkül nem maradhatunk. Ennélfogva Braun ur megirja a választ:

«Myroslávra jelenleg nincs szükség. Lényeges engedmény esetén talán használható.»

A válasz legfölebb este, de valószinüleg csak holnap reggel érkezik meg. Az ügynöknek is van esze és nem mutatja ki, hogy a Myroslávot egyhamar nem tudja elhelyezni. Addig is Braun ur nyélbe ütheti, a mi még nyélbeütendő.

A telefonhoz megy és odaszól egyik biztositótársaságnak: mennyiért vállalja el a Myroslávot Fiuméból Philadelphiába?

A Myroslávot? Rögtön átjön egy ur, hogy személyesen tárgyaljon. – Jó, hanem csak egy óratájt jöjjön, mert most a börzére kell mennie.

Közben a levelezésben négy-öt táviratot állittat ki a külföldi társulatoknak: mennyiért vállalják el a Myroslávot? Este felé ezekre is meg lesz a válasz, holnapra pedig az egész hajókérdés el lesz intézve.

És Braun ur nyugodtan megy a börzére vásárolni a Myroslávra való rakományt. Ez a fogasabb része az üzletnek, ettől függ, hogy mennyit nyerünk. A többin csak spórolunk.

Braun ur azonban óvatos. Ugy tesz előbb, mintha adni akarna. Majd másfél órai manöverség után elhinti, alig hogy észreveszik, az ajánlatait és hagyja érni a dolgot holnapig. Most pedig vissza a hivatalba.

A mint kilép a börzeépületből, nézi az óráját: félegy. Még van egy negyedórája. Egy kicsit habozik, aztán mégis csak elindul a Dorottya-utcza felé. Szép májusi nap van. Csupa sétáló ur meg hölgy törekszik a váczi-utcza felé.

Nem kell soká mennie, szemben jön egy piros arczu szőke asszony, egy fiatal ember társaságában. Élénken beszélgetnek, de nem néznek egymásra. A mint Braun ur igy látja őket, a homloka elborul s megfordul. Pedig a szive ragadta erre a könnyelmü sétára: hátha találkozik a feleségével!

Mondom, megfordulna, hogy elbujjék előlük, de az asszony már észre vette. Nem mutatja, hogy észre vette, de Braun ur látja rajta. A beszélgetésök elakadásán s a kedvetlen felhőn, mely az asszony szép hamvas homlokára borul. Olyan ez a teremtés, mint a tizenhét éves gyermek.

Tehát elébük megy. Köszönti őket. Halkan, elfogultan. A kisérő fiatal ember élénk barátsággal szoritja meg a kezét és ötfélét kérdez egyszerre. Az asszony kedvetlenül, kezet sem nyujt neki, csak valami szervuszfélét mormol és vontatottan kérdi:

– Már végeztél?

– Még nem. Csak félháromra jövök haza.

– Akkor még sétálhatok, nagyon szép idő van.

Egy darabig velük tart, egyikök sem szól. Nézi, nézi az asszonyt s szeretne valamit mondani. Végre témát talál:

– Már megkaptad az uj ruhádat?

– Amint látod, – felel az asszony, öntudatlanul egy kicsit illegetvén magát.

– Nagyon szép, igazán szép.

– Eh, dehogy szép, nem ér semmit. Értesz is te ahhoz. A mint hazaérek, visszaküldöm s ugy összeszidom, hogy jobban sem kell. Igen, mindjárt ebéd után fölmegyek a szalonba. Azért, barátom, lehet, hogy félháromkor már otthon sem leszek.

– Ugy! – tünődik Braun úr. A szemöldökeit erősen összehuzva, ügyefogyottan baktat mellettük s érzi, hogy ő itt fölösleges. Néhány perczig tart, mig erőt vesz magán, ekkor kihuzza az óráját, mintha attól függne elhatározása, hogy hány óra van s a torkát köszörülve mondja:

– Most már az irodába kell mennem. Isten veled.

– Már mégy? – mondja az asszony és most már kezet nyujt.

A fiatal ur is megelevenedik a bucsuzásra és melegen rázza a kezét.

Braun ur borus lélekkel, összafacsarodó szivvel tart a hivatal felé. Hm, most is együtt vannak, mindig együtt vannak. És délben talán nem lesz otthon. A ruha miatt! Ha ő azt mondja, talán, az annyit tesz, hogy bizonyosan.

A hivatalban már várja Biasini ur, a biztositó társaság szállitmányi osztályának főnöke. Kövér, szuszogó ur, czérnaszál hangon beszél és rendkivül együgyü arcza van. Egyike a legkeményebb embereknek, a kikkel Braun urnak valaha dolga volt.

Hát bizony a Mirosláv nagyon öreg tákolmány, két izben már havariája volt, most ugyan kitatarozták, de peches hajó, isten bizony, ha még nem charterolta, ajánlaná jó szivvel, hogy ne is charterolja. Már meg van? Kár, igazán kár. De hát igy is jó. A legolcsóbban csinálja, már az összeköttetés kedveért.

Mennyiért? Biasini ur fölhuzza szemöldökeit, ugy lesi a hatást: 7/8%.

Braun ur nevet. Tiszta, szivből fakadó nevetéssel. Oda nyul a czigaretta skatulyához és megkinálja. Aztán kérdi, hogy mi ujság különben?

Különben? Semmi különös. A saison nagyon jól indul. Különösen az életbiztositás. A szállitás nem jövedelmez, valószinüleg föl is hagynak vele. Igazán nem is érdemes ezzel foglalkozni. Tehát rendben vannak a Myroslávval?

– Rendben? Braun urnak ismét kaczagnia kell. Már el is felejtette az egészet, arról nem is érdemes beszélni. 7/8%! Akkor inkább elfogadja a hamburgi ajánlatot.

– Ugyan, ugyan! Lehetetlen, hogy ez olcsóbban csinálná. Pláne a hamburgi, a legdrágább a kontinensen. Hát mennyiért csinálja az?

– Ez mellékes. Lényegesen olcsóbban. Annyira, hogy 7/8-al szemben nem is ajánlhatok semmit.

– De mégis! mégis! Egy órai alkudozás után Biasini sóhajtva emelkedik föl: tehát délután kiállittatja az ideiglenes poizzát 5/8-adra?

Dehogy! Az 5/8-ot Braun ur csak tudomásul veszi és referál róla az igazgatónak. Majd levélben értesiti a társaságot, ha reflektál reá. Különben is most már megmondhatja, a Miroslávot még nem charterolta, csak alkudozik róla.

Biasini ur látja, hogy le van főzve, de azért lelkesen csap a Braun ur tenyerébe. Szó sincs róla, ilyennek kell lenni az üzletembernek. Egész embernek. Ha minden kereskedő olyan volna, mint Braun ur, akkor lendülne föl csak az ország!

És most menjünk ebédelni. Mikor az otthonra gondol, Braun ur megint csak elkomorodik. Még habozik is. Az asszony ugy sincs otthon, minek menne hazza? A Myrosláv miatt hátramaradt a rendes dolgával, kár az időért.

De azért mégis csak megy, lehetetlen remény csábitja: hátha mégis otthon lesz? És megy, megy és kéjeleg a képzeletben, hogy az asszony otthon van és meg is változott s olyan, mint első évben volt. Már amint a lőpcsőházba befordul, füstbe ment minden reménysége. Tudja, hogy nem várja más, csak a cseléd. Az, a mint kinyitja az ajtót, mindjárt elő is áll a jelentéssel.

– A nagysága már elment…

– Tudom, tudom, – mondja Braun ur – igy beszéltük meg.

Szükségét érzi, hogy a cseléd előtt ugy tüntesse föl a dolgot, mintha minden az ő hozzájárulásával történnék.

Árván, egyedül költi el az ebédet. És gondolkodik, gondolkodik arról az asszonyról, meg a hideg tüzhelyről és a fiatal emberről. A falak is ellenséges gunyosan merednek reá. Ha ezek a falak beszélni tudnának! De minek is? Nem mondanának neki semmi ujjat.

Sietni kell, hogy legalább félnégyre ismét a hivatalban legyen. Az igazgatónak jelentést tesz a Myroslav ügyéről. Nagyon jól van. Csak megsürgönyzi még az ügynöknek, hogy Myrosláv biztosithatatlan, azért nem is reflektál reá.

Végre nyugodtan dolgozhatik hatig. Bizony, nagy a posta. Mire elvégzi az aláirást, lesz félhét is. Már nyulna a kabátja után, mikor sürgöny jön Hamburgból: fix ajánlatot kér, hogy a londoni rheedernek továbbitsa.

Braun ur gondolkozik. Nem volna-e jobb bevárni a második sürgönyre a választ? Nem, mégsem. Ez már megtette hatását. Tehát sürgönyözzünk:

«Akceptáljuk Myroslávot, biztositás lehetőségét föntartva 2–6.»

Igy, most már mehet. Haza! Az otthonba, pihenni. Hisz voltaképen azért dolgozik az ember és töri magát idegen érdekekért, hogy haza térjen az otthonba. Csodálatos. Mindennap ugy érzi, hogy boldog, mikor hazulról a hivatalba mehet, a hol az üzleten jártathatja az eszét s mégis minden este vágyva siet haza felé. Az ő asszonyához. Hátha jókedvben találja?

De nem találja. A nagysága szinházba ment. Azt üzente a nagyságos urnak, hogy nem várhatott tovább reá s hogy fölösleges érte mennie.

Természetes, hiszen van kisérője. Különben sem lehetséges, mert azt már nem üzente meg, hogy melyik szinházba ment.

Tehát várjuk. Végig dül a divánon és behunyja a szemét. A Myroslávon jár az esze. Vajjon mennyire sikerül a charter? Azt hiszi, legfölebb 2–11-ig kell mennie, a biztositásból is lealkuszik még vagy egy promillet. Holnap pedig már vásárolhat is.

Ily gondolatok között nyomja őt el az álom.

Nagy robajra ébred. Ő nagysága hazajött és összeszidja a szakácsnét, mért nem teritett a nagyságos urnak. Ő már vacsorált, csak nem gondolja, hogy a három órán át állott ételt megeszi?

Csakugyan, jól tette, hogy már vacsorált. Oda ül tehát egymagában az asztalhoz és eszik az állott ételből. És nézi a feleségét és szeretne valamit beszélni. De ő nagysága a diván sarkába temette az arcát és hallgat.

– Fáj a fejed? – kérdi végre félénken.

– Bánom is én – feleli ő nagysága, – hagyj békén.

– De kérlek, ha valami bajod van…

– Ugyan, köszönöm a szives gondoskodást. Ha egész nap nem törődől velem, ellehetek nélküled este is. Megyek aludni. Jó éjszakát!

Jó, jó, hiszen nem akarta bántani.

Egy darabig még föl-alá jár, aztán benyit a hálószobába. Ő nagysága nincs ott. Föllebbenti az öltöző kárpitját, ő nagysága levelet ir. Előtte egy keskeny, kék boriték, a mit minden kapkodás nélkül, nyugodtan az asztalka fiókjába tesz.

Braun ur elsápad a levél láttára. Egy ilyet elolvasott, szörnyen tisztán lát ő. És a felesége most ir valószinüleg a levél irójának és ő a háta mögött áll és nem mer szólani. Mert mihelyest szól, az asszony egyszerüen otthagyja, Hiszen igaza is van, nem csalja a háta mögött, hanem nyiltan mondta neki, hogy engedje szabadon, váljanak el. Igen, könnyü annak, a ki nem szeret. De ő szereti ezt az asszonyt, aztán a szégyen a hivatalban: elvált tőle a felesége, rosszul éltek!

– Azt hittem, lefeküdtél már.

– Még nem.

– Soká irsz még?

– Nem tudom.

– Jó éjszakát!

– Jó éjszakát!

Levetközik, lefekszik. Fáradt szegény nagyon, nyomban el is alszik. Arra ébred, hogy valaki rázza a karjánál fogva. Szinte fölsikolt örömében. A felesége!

– Kérlek, beszélnem kell veled. Ez igy nem megy tovább. Ha nem engedsz, akkor szököm.

Vagy ugy! Erre is volt már eset. És Braun ur sir, mint a gyermek és könyörög az asszonynak, ne tegye tönkre. Hiszen nem panaszkodhatik rá, nem kiván tőle semmit, csak a botránytól kimélje meg.

– A hogy akarod, – mondja kurtán az asszony és a tárgyalás véget ért.

Reggel már ott találja a hamburgi táviratot. Ajánlatát tovább adta az ügynök Londonba, majd értesiti. A biztositó társaságok is feleltek. Jóval drágábbak a pesti ajánlatnál. Jó lesz tehát ennél maradni.

Délben a börzén is szerencséje volt. Megvehette az egész rakományt. Ez tehát rendben van, csak Hamburggal kell még megegyezni. Vajjon otthon lesz ma délben az asszony?

Nincs otthon. A cselédtől hallja, hogy hiszen a nagysága elutazott!

– Igazis, természetes. Hogy elfelejthette!

Keserves zokogással borul a divánra, miután az ebédet elköltötte. Mert azt el kell költeni, hogy a cseléd ne gyanitson semmit.

De három órára ott van a hivatalban. Hamburg felelt már. 3 shillinget akceptál. Elég olcsó, de akkor adja még olcsóbban. Nyomban felel neki: utolsó ajánlat 2–9, különben nem kell. Ezt biztosan akceptálja. Áttelefonál Biasininak, hogy neki inkább többet fizet valamivel, mint másnak. Engedjen az 5/8-ból még valamit, a forma kedveért.

– Isten neki, – mondja Biasini.

És Braun ur beállit az igazgató urhoz és referál a Myroslávról.

– Ez rendben volna, Braun ur, – mondja az, – azt hiszem, holnapután itt lesz már a charter-party. De mit gondol, Braun ur, nem lesz baj a Myroslávval?

– Ó, dehogy, – felel Braun úr mosolyogva, – nagyon szolid hajó az, mióta tatarozták.

– Braun ur, maga nagyon derék ember, – mondja az igazgató és barátságosan mosolyog reá.

És Braun ur kipirulva az örömtől, mélyen hajlongva tér vissza a szobájába. Az igazgató ur nem minden csekélységre vesztegeti ám a dicséretet.

VAD EMBEREK.

Mihály, a ki azelőtt vadházasságban élt Marcsával, két év multán beállit régi kedveséhez, földig lerongyolódva. Marcsa uj urával külön hónapos szobában lakik, melyben takarékkályha is van, azon főz most épen birkapaprikást. Télen történt a dolog, este hét órakor.

Marcsa (a mint megismeri a jövevényt): Jézus Mária!

Mihály (dideregve): Ne félj, Marcsa, se nem bántalak, se nem kérlek, hogy gyere vissza hozzám. Nagyon megtaposott engem az Isten, jó szivvel jövök tehozzád.

Marcsa: Jóska mindjárt haza jön és ha itt ér, nem tudom mi lesz veled. Állj odébb Isten hirével.

Mihály: Jóskától nem félek, ha agyon üt, jót tesz velem. Nagyon szerencsétlen ember lett belőlem, hogy ezt a gazságot elkövette ellenem, de azért jó barátja volnék ma is.

Marcsa: Minek jöttél hát?

Mihály: Nincs betevő falatom és ha az embernek csikorog a gyomra, hát megjön az emlékezete. Gondoltam magamban: no, a Jóskának jól megy dolga és az nap, hogy Marcsa megszökött tőlem, adtam neki husz krajczárt. Azzal tartozik, mert a másikhoz vitte. Hátha megfizetné?

Marcsa: Mit? Hogy én tartoznám neked husz krajczárral? Talán megint részeg vagy. Eleget dolgoztam, eleget kerestem én magam is és ha adtál is husz krajczárt, hát az enyimből adtad.

Mihály: Kérlek, Marcsa add meg a husz krajczárt.

Marcsa: Ha itt meghalsz előttem, akkor sem. Nincs is, nem is jár neked. De hogyan rongyolódtál le ennyire?

Mihály: Elhagyott a jó szerencse. Mikor miattad a Jóskával összeverekedtünk, hát az igazgató ur engem bocsátott el. Azt mondta, nekem van igazam, de a Jóskának nagyobb hasznát veszi. Hogy esküdtem volna meg te veled, akkor nem ért volna a baj.

Marcsa: Hét pap szentsége sem tartott volna melletted.

Mihály: Olyan rossz embered voltam? A tenyeremen hordoztalak, együtt mentünk a korcsmába, ahány pohárral én ittam, annyival rendeltem neked is. Tudtam, hogy a hivatalnok urral, mikor hazaviszed neki a fehérnemüt, megcsalsz, – bántottalak emiatt? Mikor nagyon el voltam keseredve, hát megrugdostalak. De nem azért, hogy megcsaltál, hanem mivel el voltam keseredve. Nem vagy te selyemkendő! Az apád is megvert, mégis az apád maradt.

Marcsa: Hiszen nem mondom, hogy rossz ember voltál. De hát a másik különb volt. Akadt volna lány nekedtetsző, te hagytál volna a faképnél, igy nekem akadt különb legényem, hát én hagytalak el.

Mihály: Hej, hej, végén csattan az ostor. De nem bánok én már semmit. Siratlak most is, Marcsa és ha visszajönnél hozzám, hát áldanám érte a jó Istent. De most csak a husz krajczár irányában jöttem. Lásd, annyi jó szivvel lehetnél hozzám és ez a paprikás szag, Marcsa lelkem, ha tudnád, hogy kinozza a gyomromat, mely két napja falatot nem kapott, inkább kidobnád az ablakon.

Marcsa: Falatot nem kapott a gyomrod, de hogy ittál, azt érzem a lehelleteden.

Mihály: Hadd el, Marcsa, három napos ez a borszag. Akkor ittam utoljára.

Marcsa: Hát pénzem nincs, azt nem adok, nem is jár neked, hanem ha már itt vagy és Jóska is igy akarja, akkor teszek még egy tányért az asztalra.

Mihály: Hogy a jó Isten áldjon meg érte.

Marcsa: Addig ülj oda a lócára.

Mihály engedelmesen a lócára ül és nézi a menyecske vörös karjait, a mint a paprikásba galuskákat csipeget. Egyszer csak durván benyitja valaki az ajtót s belép Jóska, zuzmarás bajuszszal, trüsszentve, káromkodva, lecsapja a szolga-sipkáját, az ágyra csörrenti a táskáját és toporzékolva leveti a köpenyt.

Jóska: Az isten nyila csapjon a világba, már megint nincs az asztalon a vacsora?

Marcsa: Azért ne kiabálj ugy, nem vagy magadban.

Jóska csak most látja meg a sötét kuczkóban ülőt.

Jóska: Hát ez ki apja fia?

Mihály (fölkel és kezet nyujt neki): Adj Isten, Jóska.

Jóska (a botját fogja): Ide mertél jönni? No hát lepedőben visznek el.

Mihály: Tedd el a botot, Jóska, nekem sincs botom, aztán minek is haragudnánk egymásra? A mi volt, az elmult, elösmerem, most is te volnál az erősebb.

Jóska: Mit akarsz? Mi járatban vagy?

Marcsa: Nem vagy te rendőr, hogy igy kérdezősködöl. Eljött, mert éhes és én meghivtam vacsorára.

Mihály: Aztán Marcsa husz krajczárommal tartozik.

Jóska (nézegeti a lerongyollott embert, aztán fölkaczag): No hiszen derék legény lett belőled. Csak nem bálból jöttél? Hát ülj le, szivesen látlak, ha éhes vagy. Ugy is tudod már, hogyan jár az, a ki belém köt.

Marcsa hozza a párolgó tálat, Jóska gyorsan, mohón eszik, Mihály fáradtan, elfogultan. Jóska bort is tölt neki, azt mohón fölkapja.

Mihály: Adjon isten jó egészséget neked is, Marcsának is.

Jóska: Köszönjük szépen. Hát tudod, Mihály, mégis csak furcsa, hogy igy vagyunk, holott két évvel ezelőtt még én ültem igy vendégségben tenálad s csak az asztal alatt nyomkodtam a Marcsa lábát. Hadd lám csak, nem nyomkodod most te?

Marcsa: Nem sül ki a szemed, ha ilyeket beszélsz? Mi ketten már kiszerelmeskedtük magunkat erre az életre.

Jóska: Ugy is legyen, mert különben a másik életet is kifojtogatom belőletek. Nézd csak, Mihály, ez aztán az izom! Ugy-e? Azóta, hogy földre lapitottalak, még nőtt egy hüvelyknyit a Marcsa főztétől.

Mihály: Jól főzött az mindig.

Jóska: Most még jobban, mert fél tőlem. Hát bizony, komám, nagyot fordult a világ. Akkor csak a lábát nyomogattam az asztal alatt, most tehetek vele, a mit akarok, gyere ide, Marcsa, csókolj meg! Látod? Ha akarom, megcsókolom, ha meg akarom, (arczul vágja az asszonyt) pofon ütöm, igy ni. Mert ő az enyém.

Marcsa (visitva): Hogy száradna le a kezed ebben a minutában. Te állat, hát mi vagyok én, hogy igy bánsz velem? Hát mit tettem, hogy pofonütsz?

Jóska (nyugodtan): Még egyet akarsz, hogy mozgatod a nyelvedet? Ide gyere.

Mihály (csöndesen): Az arczát nem kellene, Jóska, megdagadna. Én csak ugy kiméletesen megrugdostam, ha el voltam keseredve.

Jóska: Azt mondom neked, koma, ne elegyedj az én dolgomba. (Orditva.) Az enyém, azt teszek vele, a mit akarok. Az orra is az enyém és ha akarom, beverem az orrát. A dereka is az enyém, leütöm. És – ördögpokol – meg is teszem, csak ugy – passzióból.

Marcsa (remegve a nyakába borul): Édes emberem, ne bánts most az egyszer, ne bánts.

Jóska (az ötödik pohárral iszik): No jó, galambom, hát csak meg akartam mutatni ennek a jó embernek, hogy az enyém vagy. Isten éltessen, komám.

Mihály (koczint) Isten éltessen.

Jóska: Most pedig Isten nevében állj odébb, mert le akarunk feküdni. Ma különösen szerelmes vagyok Marcsámba, majd szétvet a szerelem, tán azért, hogy téged láttalak. Hát csak hamar, hamar, vesd meg az ágyat Marcsa, aztán bujj mellém.

Mihály (a ki ezt a beszédet lihegő mellel hallgatta, mikor Marcsa sebtében az ágyat bontogatja, kiáltva): Ezt nem engedem!

Jóska: Mit mondasz?

Mihály (magánkivül): A husz krajczáromat akarom, tolvajok és rablók vagytok! Elvetted a szeretőmet, kizavartál a hivatalomból, bujálkodtok a szemem láttára, hát fizessetek! Az én pénzemen ne bujálkodjatok!

Jóska (fölugrik): Micsoda? No, hát megtanitlak emberségre.

Mihály (nekiront): Egyikünk meghal!

A két ember birokra megy. Jóska, az erősebb, odavágja Mihályt az ágyhoz és fojtogatja a torkát. Ez görcsösen iparkodik, hogy a bicskáját kinyissa.

Marcsa (meglátja és nagyot sikolt): Itt a husz krajczárod, ne bántsd az emberemet.

Erre a két ember elereszti egymást. Lihegve néznek egymással farkasszemet, Jóska, mikor a nyitott bicskát meglátja, összerezzen. Marcsa reszketve nyujtja oda Mihálynak a pénzt, a ki egyre Jóskát vigyázva, zsebre vágja. Aztán a lóczáról fölszedi a sapkáját és emberségesen, csöndesen köszön:

Mihály: No hát ez más. Adjon Isten nyugodalmas jóéjszakát.

MARÓLUG.

A nagyságos asszony már tegnap mondta, hogy ma nagytakaritás lesz, a mire Mari bólogatott:

– Igen is, nagysága.

Aztán nagyon kikapott, mivel megfoghatatlan soká maradt el a sörért. Természetes, légyottra ment, de az nem jött el. Hát várt, a mig várhatott s mikor bebizonyosodott, hogy hiába vár, sirva ment sörért. A csaposlegény még meg is ölelte.

Mondom, kikapott. Az asszony is mérges volt, az ur is mérges volt. És Mari nem mondhatta, hogy a szive meg akar szakadni s hogy holnap lesz a világ vége. Csak szörnyen sajgatta a fájdalom, nem ő gondolta, de én megmondom, hogy mit érzett ő olyan nagy kegyetlenségnek. Azt, hogy a mikor ő ugy megcsalódott szerelmében, hogy nem is tud, nem is akar tovább élni, akkor a nagyságos ur, meg a nagyságos asszony – mind a kettő igen finom és jószivü – azon mérgeskedik, hogy késik a sör.

Tán ha annyira össze nem szidják a sör miatt, nem is gondolt volna a halálra. Igy azonban tele keserüséggel mosogatta el az edényeket s könnyeivel áztatta a kenyerét és elgondolta: nincs ezen a világon semmi jóság, semmi hüség, jobb a szegény leánynak meghalni.

S mikor bement a nagyságos ur czipőjéért, akkor már tudta, hogy meg fog halni. Csodálatosan fölvidult ettől a tudattól. Egyszerre bátorság szállt bele. A nagyságos asszony a sör miatt még ingerült hangon rászólt:

– Aztán, Mari, holnap korán keljen ám és nehogy az este valakit beeresszen. Mert ugy látszik, magának mindig legényeken jár az esze. Nem szégyenli magát?

Ez nagyon a szivébe nyilallott, de utána sohasem érzett büszkeség töltötte el. Nem felelt semmit, csak mosolygott magában. Majd meglátja holnap a nagyságos asszony, hogy milyen leány ő s mennyire nem czéda. Egy legénynyel volt dolga, de tisztességes szándékkal és igaz szivvel. Többel nem is lesz.

Csillagos augusztusi este volt; a szük nagy uri házban bizony alig látszott valami a jó isten egéből. De Mari, a nyitott ablaknál, bal kezén a czipővel, jobbjában a kefével, fölnézett és eszébe jutott a nóta:

Nincsen annyi tenger csillag az égen.

El is dudolta magában, majd az ő bajához találó más nóták tolultak ajkára. A miket hajdanában jókedvében énekelgetett, most mind erősbödő hangon belezokogta az enyhe éjszakába, keservesen suviczkolva egyik czipőt a másik után. A szomszédék szakácsnéja figyelmes lett a nótára és oda állt hozzá az ablakhoz:

– Ejnye, Mari, de jó kedved van neked.

– Sohse kivánj magadnak ilyen jókedvet.

– Nono, tán nincs szeretőd?

A mire Mari egyet nevet, csöndesen, idegesen:

– Van nekem bizony, hogy az isten verné meg.

A szakácsné igen czéda, nyomoruságos teremtés volt, de cseléd-lelke megérezte a másik cseléd lélekháboruságát. Nem feszegette tovább a dolgot, ösztönével megérezvén, hogy itt olyan baj van, a melylyel a nagyságák nem igen szoktak törődni.

– Jó éjszakát, Mari, – mondotta és odább állott. Épen jókor, mert a házmester siheder fia ép akkor fordult ki a lépcső aljából. Még jókor behuzta maga után az ajtót, különben a gézenguz utána osont volna. Igy csak az ablak előtt állt meg és Mari hallotta a szakácsné vihogását és a siheder otromba példálódzgatásait.

Mikor a nagyságos ur czipője megvolt, azt is tudta már, mivel fogja magát elemészteni. A mult heti nagymosásról maradt marólug, elég volna valamennyi megcsalódott szegény leánynak. Eszébe jutott, hogy ép a minapában olvasott az ujságban hasonló esetet, csakhogy az nem tett bele elég lugot és igy sokat szenvedett és csak összeégette a gyomrát. Hohó, ő majd annyit tesz bele, hogy mire megitta, már is vége… Kling-kling… odabent csöngetnek.

– Sokat kell venni, – mondogatja magában és megijed. Eszébe jutott, hogy elfelejtett vizet késziteni a nagyságos asszony ágya elé, most ezért fog kikapni.

Csakugyan, ezért kapott ki. Hogy ez már türhetetlen, hogy ha ez igy soká tart, akkor verést is fog kapni. Vagy emberelje magát, vagy hordja el az irháját. Akad még Budapesten jó cseléd is.

Máskor Mari egy kicsit feleselni is szokott, most ugy érezte, hogy igaza van a nagyságos asszonynak.

– Tessék megbocsátani – motyogta és a könny kicsordult a szeméből. Talán ha a nagyságos asszony ránéz ebben a pillanatban, még minden jóra fordul. De a nagyságos asszony, a lehordást befejezve, ismét a piros kötésü könyvet nézte és csak annyival vette tudomásul a cseléd kérlelését:

– Takarodjék már és hozza azt a vizet.

Takarodott. És hozta a vizet. Ezzel aztán igazán befejezte a napi munkáját, tizenegyre járt az idő. Magának élhetett, a bújának, a halálának.

Kinyitotta a ládáját. Szépen kivasalva feküdt benne, egyik-másikon az ünneplő szoknyája. Meg öt inge, négy pár harisnyája, két alsó szoknya és egy pár lakkos czipő. Zsebkendője is volt, az egyikben grófi korona, a másikon monogramm – egy kicsit elszontyolodott, mikor nézte őket. Bizony, ezek lopott zsebkendők, de mi az azoknak! Gazdag embereknek egy-egy zsebkendő! A legalján egy kis zsacskóban vagy félkiló koczkaczukor is volt – azt már itt, ezen a helyen szerzette össze, mindennap egy-egy darabot. Hirtelen fölbuzdulással kivette a ládából és beletöltötte a czukros szelenczébe, melyet üresen adtak ki neki, hogy már egyszer azt is mossa el. Ugy érezte, hogy most a lopott zsebkendőket is megbocsátja neki a jó isten.

Aztán előszedte a papirost, melyen galambok csókolództak és irt az édes anyjának. Hogy neki már ugy sincs öröme az életben és reméli, hogy édes szülője is olyan egészséges, mint ő. Bocsássa meg neki, ha ő bánatot okozott valaha, az isten is meg fog akkor neki bocsátani.

Mikor ezt a levelet irta, egészen nyugodt volt, nem is érezte, hogy ő halni készül most. Csak mikor boritékba tette és ráirta a czimet, akkor döbbent meg. Csakugyan? Ő fog most meghalni? Mintha kételkedett volna s mintha önmagának akarta volna bizonyitgatni, hogy csakugyan: hirtelen fogta a nagyságos ur sörös kancsóját és tele töltötte vizzel. Aztán lugkövet tett bele és oda tette a kályhára.

Nagyon megijedt, mintha ajtónyilást hallott volna. Hogy kikapna a nagyságos asszonytól, ha az látná ilyenkor a tüzelést. Azt hinné, hogy mindennap tüzel és lefogná legalább a bére felét. Amugy is egyre hallja, hogy fogy a szén s hogy aligha nem a viczéné tüzel az ő pinczéjükből. Hiszen nem mondja, hogy itt-ott a viczéné nem kap egy kis kosárral, de maga tüzelni éjszaka nem szokott. Ez az első eset, a mikor marólugot iszik.

Fő, forr a viz. Mari csak nézi, hallgatja. Közben ketyeg a konyha-óra. Egyszerre csak érzi, hogy ő szegény árva és hogy nincs itt senki, a ki visszatartaná a haláltól. Mert ő elhatározta, ő akarja, de kellene valaki, a ki ne akarja és ne engedje. Eszébe jut, hogy ha a nagyságos asszony akarna marólugot inni, hát ott volna a nagyságos ur, a ki nem engedné. De neki nincs senkije. Ott van a konyhában, egyedül, az edényt is elmosogatta, a czipőt is megtisztogatta, nincs neki már semmi dolga ezen a világon.

És mikor a lugos viz ki akar futni, sebtiben lekapja a lyukról. Aztán nézi, nézi, mint párolog belőle a maró gőz és gondol arra, hogy ezt meg fogja inni. Csak annyi ideig él még, a mig az ital kihül. Arra is gondol, hogy imádkoznék, de nem jut eszébe a miatyánk. A hütelenre is akarna gondolni, de annak a vonásai sem ötlenek eszébe. Csak az édesanyja, a jó édesanyja képe lebeg előtte, a ki elküldte szolgálni. És figyelmeztette, hogy ne higyjen a legényeknek, mert a legények a városban csak csufot üznek a szegény leányokból.

Aztán nyult a pohár után s mig hirtelen fölhajtotta, azt gondolta:

– Hogy fog holnap a nagysága nézni, mikor a nagytakaritáshoz nem kelek föl!

GYUFÁS EMBER.

Tizenegy óra tájt váratlanul esni kezdett a hó, éjfélkor óriási förgeteg keletkezett, mely rettentő fehér felhőbe borzolta föl a kristályos havat és végigsöpörve a körutat, maga előtt kergette a hótengert és a gyufás embert. Kicsike, öreg emberke volt, szaladt, a hogy a lába birta, mert megállani nem tudott volna és belekapaszkodott a kis faládába, mely a nyakára volt akasztva, hogy el ne essék. De végül mégis elesett és én fölsegitettem.

– Gyufám, a drága gyufám, – siránkozott az öreg ember és vastag könnyek folytak aszott arczára. – Mind megázott, nagyságos ur, vegyen egy skatulyát belőle, nem ártott neki a hó.

– Ide, a kapu aljába, öregem, – mondom és betuszkolom egy régi ház kapuja mélyébe. – Van jó dolga? Nem ilyen öreg embernek való az éjszakai kereskedés. Megveszem a készletét, aztán menjen haza, isten hirével.

Az öreg fogvaczogva és reszkető kézzel kotorászott a gyufák között. Vékonyka nyári kabát volt rajta és nyaka köré vastag sál volt tekerve. Feje alig volt, csak rengeteg fehér szakálla és ormótlan sárga kalapja, mely a szeméig süppedt.

– Az egészet – dadogta, – áldja meg az isten, de nem adhatom, a nagyságos ur csak egyszer vásárol, nekem pedig mindennap élnem kell. Az egészet? Mit adjak aztán rendes vevőimnek? A drága, a jóságos kisasszonykák, bizony még gyufa nélkül maradnának az éjjel.

– Ej, – mondom, – drága, jóságos kisasszonykák vásárolják meg a gyufáját? Éjfél után?

Az öreg mérgesen nézett rám.

– Hát aztán? – pattogott, – mi van azon csodálni való? Hát csak a nappali embereknek van szivük? A nappali embereknek nincs szivük. Ó, ismerem a nagyságos urat is, a nagyságos urnak sincs szive. Tavaly mindennap elment mellettem, emlékszik? a Király-utcza sarkán. Ott álltam a gyufáimmal és könyörögtem, mint a koldus: vegyen egy skatulyával! Rám sem hederitett. És most megvenné az egész készletemet? Nem adom! Miért venné meg az egész készletemet? Mért akadt meg a szeme a szegény öreg emberen? Mert éjszaka van és hideg van és mert éjszaka még az olyan ur is megtalálja a szivét, mint a nagyságos ur!

– No, azért ne haragudjék. Nappal az ember nem ér rá. Aztán nincs is szükségem a gyufájára – nappal.

– Hát akkor miért bántja az én vevőimet? Igenis, jóságos kedves kisasszonykák. Az utczán járnak, mint én és rosszak és ledérek és utána vetik magukat az urfiaknak és kinálják magukat, mint én a gyufáimat. Rosszak és megvetik őket, de hát hol van az a jól nevelt, szolid uri kisasszony, a ki tőlem gyufát vásárolna? Hol volnék én, ha rá nem találok az éltető igazságra, hogy csak éjjel vannak jó emberek? Garázda lumpok, a kik részegen botorkálnak erre és azt akarják, hogy a ló se busuljon, mikor ők vigadnak. Hiszen még a nagyságos ur is megszánt, pedig látom, hogy nem részeg! Hát a mikor letelt egy nap, letelt még egy nap és ott a Király-utcza sarkán, a hol annyi ember jár, mind szolid és becsületes és vak a szegény ember baja iránt és nem tudtam eladni egyetlen egy skatulyával sem és már nem birtam tovább az éhséget, hát akkor azt gondoltam: Jákob, haza ugyis hiába mégy, nem lakol ezzel jól, éhen halni meg az utczán is lehet, a szép csillagos ég alatt, a honnan a jóságos Isten tekint le rád. Hátha mégis eladok két skatulyát s akkor lesz két krajczár kenyérre. És nem mentem haza, hanem mentem a korzóra, a honnan a rendőr elkergetett, bementem az uri vendéglőkbe, a honnan a pinczér kidobott, aztán éjfél lett és leültem ott, arra a sarokra és jöttek a rossz lányok és körülfogtak és azt mondták: Ni, a szegény öreg zsidó. Aztán megrázták a vállamat, mert elaludtam, aztán beszaladtak ebbe a kávéházba és pálinkát öntöttek a szájamba – pálinkát! Ó istenem, tiz év óta nem éltem olyan jól, mint akkor. És azután kikérdeztek és megtámogattak és mindegyik vett annyi gyufát, a mennyi csak a zsebébe fért és akkor az Etel, a legrosszabbik közöttük ezt mondta: öreg ember, mindennap megveszszük a gyufádat és a ki elmulasztja, annak letépem a kontyát és ne merjen többé az utczára jönni. Az isten áldja meg a szegényt haló porában is, mert meghalt már, lugot ivott és a Dunába ugrott, de az öreg ember imájára hallgat a jó isten és ő most boldog és üdvözült az égben, mert az Ur eszköze volt az én megmentésemre.

Elámultam. Aggódva néztem széjjel: csak meg ne lepjenek azok a jóságos angyalkák. De rettentő szél fujt, ember nem járt az utczán, ők sem merészkedtek ki.

– És azóta ide jár éjszakánként?

– Hála istennek, azóta jó sorom van. Van nap, hogy harmincz krajczárt is keresek. És nappal kipihenem magamat, óh, sokkal kényelmesebb dolgom van és nem szeretem többé a jó embereket és imádkozom az istennek, hogy legyen mindig éjszaka és Sodoma és Gomorrha módjára pusztítsa el mind a jó embereket, a kik a nyomorba döntik a világot.

– Jámbor kivánság – mondom – de mondja csak, honnan van az, hogy ilyen öreg ember egymagában álljon a világon? Nincs gyermeke, unokája, rokona, vagy mi?

Az öreg elérzékenyedett.

– Tuléltem valamennyit – mondotta – nyolczvanhat esztendős voltam utoljára, mikor még tudtam, hogy mikor telik le az esztendő. Az is régen volt. Szépséges lányom, gyönyörü fiam, unakáim, mind meghaltak. Mind, uram, érti? Mind! Mert az az egy, a ki még él, az is meghalt. Megtéptem érte a ruhámat és elmondtam fölötte a halotti imádságot.

– Tán kikeresztelkedett?

– Miért kérdi a nagyságos ur? Menjen Isten hirével a dolgára, ugy sem törődött velem, mikor a Király-utczánál könyörögtem: gyufát vegyenek! Hála istennek, ennyire nem vetemedett. De elhagyta őt az Isten. Elhagytam én is őt.

– Öregem, – mondom, – azt hiszem, ma hiába vár a jólelkü lánykákra, megveszem a gyufáját és menjen haza. Hiszen megfagy ebben az istentelen szélben!

Rám pislogott könnyes szemével és habozott.

– Gondolja? – mondotta és összegubbaszkodott, alig látszott többnek egy kis batyunál, melyet a gyermek is félkézzel fölemelhetne. – Szégyent hozott a fejemre az istentelen. Ujjal mutattak rám és azt mondták: ez a Trézsinek az öregapja és megtüri a házánál. Hát nem türtem meg a házamnál, azért se. Hozta nekem az édességeket, pénzzel akart tömni, de én azt mondtam neki, a magam becsületét és az Isten tilalmát én nem váltom föl édességekre, pénzre, a mi családunkban sohasem fordult elő czédaság, kitagadlak, megátkozlak, igen, azt mondtam neki: megátkozlak. És ő sirt és kilöktem az ajtón.

– De hát mit követett el? Csak nem lett olyanná, mint…

Fölkelt és reszkető kezével az arczom alatt hadonázott.

– Rossz lány lett, aljas lány lett, pedig olyan szép volt. Elment a szinházhoz, ott kifestette az arczát és sok száz ember jelenlétében csókolódzott és ölelkezett. És még ki is irták az ujságba, hadd tudja meg az egész világ, hogy az én unokám a szinházban kifesti magát és csókolódzik azzal, a kinek tetszik.

– De ember! – kiáltottam – hiszen az még nem rosszaság, csak szinleg, játékból történt az!

– Ő is mondta, de a tulajdon szememmel láttam. És ezer ember látta velem együtt és nevetett rajta és összeverte a tenyerét. Nem, az ilyen pénzből én nem eszem. Isten átka van rajta.

– Jákob bácsi! – kiáltotta akkor egy rekedt, durva női hang. Erre menekültem. Az utcza szűk torkolatából fekete rongyokként négy-öt lányalak került a sziporkázó hóförgetegbe, kaczagva és sikoltva fogták a szoknyájukat, kalapjukat és rácsaptak a didergő öregre.

– Menjen haza, bácsi, siessen haza, hiszen megfagy. Adja ide hamar a gyufáját, itt a pénz, jaj, a szegény ember.

S az öreg ember reszkető kézzel nyult a rossz teremtések keze, ruhája után, hogy csókolgassa s még hallottam, a mint a jó Isten áldását kivánja mindnyájuk fejére.

AZ EGYENSULY.

A tétel.

Hagyj békén a moralizálással – mondotta a nagyságos ur és fölkelt. – Könnyü neked, te békés családi életet élsz, ha haza jösz, öröm vár reád és a feleséged olyan asszony, a ki mellől lehetetlen elkivánkozni. De az én otthonom csupa kinszenvedés, gond, nyugtalanság, veszekedés, jajveszékelés. Valamivel csak helyre kell állitanom az egyensulyt, hogy egészen meg ne bolonduljak! S azért, hogy más asszonyhoz járok, én mégis csak jó férj vagyok. Sőt, ha meg nem csalnám a feleségemet, nem is birnám ki mellette.

A demonstráczió.

1.

A nagyságos ur: Ma nincs leves?

Ő nagysága: Van, a moslékos tálban. Az a haszontalan megint ugy elsózta, hogy lehetetlen az asztalra adni.

A nagyságos ur: Ugy, különös gondosság, mondhatom. Hátha mégis megehettem volna, tudod, hogy mindig utána sózom és azt is tudod, hogy leves nélkül az ebéd semmit sem ér.

Ő nagysága: De kérlek, a minap mondtad éppen, hogy inkább ne is tálaltassam az ételt, ha valami hibája van.

A nagyságos ur: Nagyszerüen értesz engem. Az borjuhus volt, a mit amugy sem eszem, ez pedig leves, melyet mindenek fölött megkivánok. Gondos asszony, a ki tiszteli ura fáradtságát, ilyenkor tud segiteni magán s egy-kettőre valami más levest készit.

Ő nagysága (fejét lehajtva): Jövőre majd ugy teszek.

A nagyságos ur: Jövőre, jövőre! Azt hiszed, nekem nem másra kell az eszem, minthogy helyetted gondolkozzam a háztartásban? Jövőre! És ma? Ma? Különben igazad van, te igy akarod, nekem meg mindegy. Jó étvágyat kivánok! (Fölkel.)

Ő nagysága: Mit akarsz?

A nagyságos ur: Mit akarok? Mondd inkább, mire kényszeritesz? Ha reggel nyolcztól déli kettőig véresre körmölöm az ujjamat, akkor déli félháromkor csak táplálkozhatom? Mivel pedig nagyon tulzott kivánság, hogy itthon várok megehető ebédet, hát megyek a korcsmába.

Ő nagysága (ijedten): Édes, ne tedd ezt, bocsáss meg, lásd, én olyan nyügös vagyok, a takaritás, a gyerekek, a látogatások, igazán nem tehetek róla.

A nagyságos ur: Nem is büntetni akarlak, csak ebédelni!

Ő nagysága (sirva): Ne szégyenits meg, édes, ugy fáj, hogy igy bánsz velem, maradj, öt perczig várj, csináltatok levest.

A nagyságos ur (kifelé indulva): Ezt előbb kellett volna tenned.

Ő nagysága: De kérlek, várj, hiszen a mig a vendéglőbe érsz, addig már elkészül a leves. (Hozzásimul, átkarolja.) Édes, édes uram, tedd meg, amugy is annyit szenvedek.

A nagyságos ur: Most már még kevésbé maradhatok, s ha teknősbéka-levest adsz, akkor sem maradok, mert most már a szenvedéseidnél tartasz, s ha ezeket kipakolod, akkor vagy összeveszünk, vagy amugy is elmegy az étvágyam. Te nem érted, hogy az embernek, a ki dolgozik, kimélni kell az idegeit.

Ő nagysága: Nem, nem fogok panaszkodni, egy szót sem szólok, csak maradj.

A nagyságos ur: Csábitó kilátás. A márványasszonynyal ebédelni. A kit elnémitottam és a ki hallgatásával egyre azt mutatja nekem: ilyen zsarnok férj vagyok! Eh, legjobb lesz, ha nem állasz utamba, nem valók nekem a drámai jelenetek.

Ő nagysága (kétségbeesetten): Hát nevetni, csevegni fogok, olyan vidám leszek, hogy elvisznek a bolondok házába!

A nagyságos ur: No tessék, már itt az idegroham. Kedvesem, jól tudod, mi lesz belőle, ha rád jön az idegroham. Legjobb lesz, ha ennyiben hagyjuk a dolgot.

Ő nagysága: Hát engedj, engedj, a feleséged ér annyit, mint egy tányér leves, ne lökj el magadtól egy tányér levesért!

A nagyságos ur: Itt nem a tányér levesről van szó, hanem a jogaimról és a kötelességeidről. No de hagyjuk, ezt te sohasem fogod megérteni.

Ő nagysága: A jogaid, a kötelességeim! Hát nekem nincsenek jogaim, neked nincsenek kötelességeid? Cseléd vagyok vagy feleség? Nem dolgozom én is, mint te? Nem szenvedek sokkal többet, mint te, tapasztalok csak századrészannyi gyengédséget és figyelmet, a mennyit tőlem megkövetelsz?

A nagyságos ur: Nem rossz, nem ad levest és még neki áll feljebb!

Ő nagysága: Nézz a tükörbe és kérdezd magad, tudnál-e ilyen emberrel élni, ha asszony volnál. Soha egy jó szót nem kapok, soha egy perczet velem nem töltesz. Ha elköltöd ebéded, már rohansz, este későn jössz haza, házonkivül vacsorálsz, teszel, a mit akarsz s ha egy szót szólok, rám rivalsz.

A nagyságos ur: Kukliprédikáczió? No, ebből igazán nem kérek. Nyugodt lehetsz, most már nem megyek vendéglőbe, jóllaktam már.

Ő nagysága (szeliden): Maradj! Meglátod, jó lesz minden.

A nagyságos ur: Barátom, ismersz. Ha valamit kimondtam, ahhoz ragaszkodom. Hát legyen elég a szczénából, mert csak czifrább lehet a dolog.

Ő nagysága (belekapaszkodik): Nem eresztlek, jogom van, hogy az urammal legalább ebédeljek.

A nagyságos ur: Még egyszer, szép szóval: ereszsz.

Ő nagysága (görcsösen a kabátjába fogódzva): Nem, nem!

A nagyságos ur: Te akartad. (Brutálisan kifejti kabátját az asszony kezéből és karjánál fogva hátralóditja.) Alászolgája.

2.

A művésznő: Kérem, kiméljen meg a magyarázattól. Akár vannak okai, akár nincsenek, önnek tudnia kell, hogy nem szeretem a meglepetéseket, ha olyan kellemesek is, mint az ön látogatása.

A nagyságos ur: Jolánka édes, nézzen már szépen rám.

A művésznő: Azaz, hogy ne nézzek csunyán. No lám, a nagyságos urban fölülkerekedett a kritikai érzék.

A nagyságos ur: Hogy gondolhat ilyet? Mindig imádni való, mindig szeretem és alázatosan türöm a szeszélyeit is.

A művésznő: Most meg szemrehányást tesz. Hogy türi a szeszélyeimet. Meri a szemembe mondani, hogy szeszélyes vagyok? Különben uram, én nem kényszeritem önt, hogy szeszélyeimet türje. Ön szabad és ott az ajtó.

A nagyságos ur: De Jolán, az őrületbe akar kergetni? Mit vétettem magának? Ide siettem, hódolattal, szerelemtől égve és reméltem, hogy egy édes órával kárpótol az egész nap szenvedéseiért s ön azzal támad rám, hogy mára nem várt. Hát tehetek én róla, hogy nem várt? És parancsolhatok érzelmeimnek, hogy csak akkor szólaljanak meg, mikor ön vár?

A művésznő: Én pedig nem vagyok sétabot vagy esernyő, uram, a melyhez az ember akkor nyul, mikor eszébe jut. Elfogadtam a szerelmét, de nem mondtam le magamról. S ha kettőnk között valakinek tisztelnie kell a másik akaratát, ugy az az egyik nem én vagyok.

A nagyságos ur: Igaza van, édes, de legyen elnézéssel. Én olyan szerencsétlen vagyok!

A művésznő: Jaj, kérem, csak erről ne! A mikor ön szerencsétlennek mondja magát, akkor voltaképpen kiállhatatlan. Különben is, barátom, fölötte kellemetlen és lealázó rám nézve, ha folyton értésemre adja, hogy én holmi csillapitó szer vagyok házassági bajai ellen.

A nagyságos ur: Esküszöm, hogy téved. Igazán, mélyen, örökké szeretem.

A művésznő: Jól van, jó, máskor szivesen hallom ezt, de most hagyjon magamra.

A nagyságos ur: Elküld? Kidob?

A művésznő (toppantva): Elküld? Kidob? Válogasson, barátom, a melyik jobban tetszik, a fődolog, hogy menjen.

A nagyságos ur: Legalább egy csókot!

A művésznő (méltósággal): Uram, kinek néz! Most már utoljára mondom: távozzék.

A nagyságos ur (lobogó indulattal): Nem addig, mig…

A művésznő: Tönkre akar tenni? Ma játszom és ön igy megsanyargatja idegeimet?

A nagyságos ur: Az idegei! Bocsásson meg, édes, már megyek. Mindent megteszek, csak az idegei nyugodtak legyenek. (El.)

BORBÁLA KUTYÁJA.

I.

A vén cseléd szomoruan baktatott le a lépcsőn. Durva kötélen egy kis kutyát vezetett. Girhes, alázatos kis állatot, félig juhászkutya, félig foxterrier, különös vegyüléke a kutyaszépségnek és alávalóságnak.

– Ugy, ugy, csak dörgölődzzél hozzám, – motyogta hozzá Borbála – tudtuk, hogy ez lesz a vége, nem kellünk mi még a kishirdetésnek sem. Hát mért nem szeretnek téged, mikor a gyereket is szeretik! Pedig a gyerek sokkal több bajt csinál, mint a kutya. Már most mi lesz? De nem hagylak el, ne félj semmit, kis kutyám, majd viszlek koldulni, ha kifogytam az utolsó krajczáromból.

A kis kutya, nem tudom, értette, nem-e, egészen gondtalanul virgonczkodott az öreg asszony mellett. Lelketlen kis kutya volt, olyan, mint a gyerek. Gondot csinál, de ő maga nem tudja, mi a gond.

Borbála fakó kendőjébe gyürte piszkos szürke haját. Barázdás, háromszögletü arczán végigcsorgott a köny és gyámoltalanul megállt a nagy bérház kapujában.

– Nem használ semmit, – motyogta a kutyának – akár visszamegyek a régi szerzőhöz, akár ujhoz megyek. Fölbizgatnak, kinevetnek s a vége mindenütt ugyanaz: nem kell a kutyás cseléd.

Egy nagy mészároskutyának volt arrafelé dolga, nagyon sietett, de a Borbála kutyája előtt mégis megállt, ismerkedni akart vele. Borbála elkergette, de alighanem váltottak már néhány szót, mert védencze kedvetlenül rángatta a kötelet, szeretett volna még mulatni. Amugy is olyan szomoru az élet s a mészároskutya nagyon jómódunak látszott.

– Szegények vagyunk mi az ilyesmihez, – korholta Borbála – azt se tudod, lesz-e egy falat kenyered ebédre. Jaj, jaj, jaj, mennyi baj is van egy ilyen könnyelmü kutyával.

De midőn ez virgoncz hizelgéssel a lábához dörgölődzött, majd hátsó lábára állva erőnek erejével meg akarta nyalni az arczát, fölkapta a karjaiba és sirva és nevetve szoritotta magához:

– Aranyom, drágaságom, én életem, gyönyörüségem, ne félj semmit, a jó Isten nem hagyja el, a kik szeretik egymást.

És ormótlan nagy, hasadt férficzipőjével elszántan csoszogott az utczákon végig, ölében a kutyával, a ki lenyalta pergő könyeit. Nincs a jó istennek más teremtése, a ki a Borbála ványadt, háromszögletü bagolyarczát olyan szépnek tartotta volna, mint ez a rongyos kutya.

A helyszerzőhöz érve, Borbála elszontyolodott.

– Most eredj le – szólt komoran a kutyához – és ha kinevetnek, ne törődj vele.

– A kutyás Borbála! – sivalkodtak a lebzselő konyhahölgyek és körülfogták őket. – Bodri, psz, psz, kell czukor, Bodri? Hát mi lesz, Borbála? Még mindig nem kaptak helyet maguk ketten?

– A nagyságák – véli egy kirizsporozott szobamacska – még látogatóba sem türik az ismerőst, nemhogy a házukba is fogadják.

Borbála türte az ingerkedéseket, szerényen meglapult a pad végében. Neki a guny jutott, de Bodrinak jó dolga volt, kapott czukrot, kenyeret, sőt még egy kis szalámihajat is, melyre morogva vetette magát.

– Legjobb lenne, – szólt mérgesen a kifutó – ha a peczér elvenné a dögöt, legalább helybe állhatna.

– Jézus Mária! – sikoltott Borbála. – Nem hagyom én, inkább térden csuszva koldulom végig a várost, de kiteremteném a váltságát.

– Már pedig, a mig a kutyához tart, addig nem kap helyet.

Borbála csüggedten horgasztotta le vén fejét. Ez már igaz. De jó az Isten!

II.

Hát jó is volt. Megint csak megkisérlették, megint csak elvitte a kifutó egy nagyságához. Szép, előkelő nagysága, valami török pongyola volt rajta és az előszoba tele volt aggatva koszorukkal, szalagokkal, mint halottak napján a virágos bolt. Vállalt Borbála mindent: fog sütni, főzni, nagymosást végezni, a surolásokat, sikálásokat mind elvégzi, a vasalást is, ha ez a fő, mert tud ő ám ugy vasalni, mint a puczerájban. Hanem megremegett a szive, mikor a nagysága mondta:

– Aztán maga elég öreg már, nem is mondom, hogy ide senkinek se szabad magához járnia, mert félek az idegenektől. Nincs ugyebár senkije?

Borbála elszontyolodott, a köny is végigpotyogott az arczán.

– De bizony van – motyogta és már fordult az ajtónak.

– Nem szégyelli magát! – kiáltott a nagysága, de aztán elkaczagta magát.

– Ó kérem, szólt közbe a kifutó, – félreérteni tetszik, egy kutyát szedett föl egyszer az utczán és attól nem tud megválni. Pedig tessék elhinni, ilyen okos cseléd nincs több Budapesten és a kutyája sem csinál semmi bajt.

A nagysága kezdett érdeklődni. Hát mért ragaszkodik a kutyához? De mikor megértette, hogy a szegény asszony inkább koplal, semhogy pártfogoltját elhagyja, nagyon meg volt hatva.

– Hát jól van, – szólt – fölfogadom magát kutyástul, de meg kell rá tanitani, hogy ne ugasson, ha valaki jön. Érti? Se éjjel, se nappal ne ugasson, ha valaki jön.

Borbála szegény térdre esett, ugy csókolgatta a nagysága kezét és török ruháját. És legyen nyugodt a nagysága, az ő kutyája olyan okos, mint az ember, nem fog az meg sem mukkanni és aztán tiszta is, a nagysága tudni sem fogja, hogy kutya van a háznál.

– Hát hol van az a csuda-kutya? Hadd lássam, – kiváncsiskodott a nagysága, a ki már igen jól mulatott az eseten.

– A gangon van, a rácshoz kötözve. Tessék elhinni, ha majd szépen ki lesz kefélve, nagyon szép állat is lesz.

Behozta a gangról s Bodri fiatal kutya módjára farkcsóválva egyenesen a török ruhának tartott s kezdett a szélével játszani.

– Milyen herczig! – sikongott a nagysága. – Hisz ez nagyon kedves állat, jaj, be örülök neki! Tudja, Borbála, majd én is játszom vele. Hagyja itt a könyvét, vagy akár maradjon maga is itt. És márkája sincs? Hisz igy elviszi a sintér! Mindjárt márkát és szájkosarat is veszünk neki.

A vén Borbála pedig ismét térdre hullott az aranyos nagysága előtt s megeredt a szeme boldogságos könye.

– Mind a ketten imádkozunk majd a nagyságáért.

– Mind a ketten? Hát a kutya is tud imádkozni?

– Tud – mondja mély meggyőződéssel Borbála. – Mikor rátaláltam és éhesen, fázva nyöszörgött az utczán, én a pékhez vittem a kenyeret, hát csak ugy imádkozott a szeme hozzám. Nem én vagyok a jó isten, mondtam neki, de a jó isten a kutyáját se hagyja el. És fölvettem s magammal vittem s mivel a nagysága nem akarta megengedni, hát otthagytam a helyemet. Aztán szépen megtanult imádkozni. Imádkozz Bodri.

S Borbála ájtatosan letérdelt, a kutya hátsó lábára ülve szolgált s a fejével bólogatott mindaddig, mig Borbála áment nem mondott.

– Egy kutyáért – csodálkozott a nagysága – otthagyta a helyét és azóta sem kapott másikat, hisz ezt gyerekéért se teszi meg más. Nagyon derék asszony maga Borbála, ne féljen semmit, a mig jól viseli magát, a kutyájának is jó dolga lesz.

III.

Hogy jól viselte-e magát? Kora hajnalban talpon volt és surolt. Reggeli-készités után a piaczra ment Bodrival, a ki csak ugy feszitett szájkosarában és márkájával s szinte szeretett volna kutyapeczérrel találkozni. Dolgozott a szegény asszony rogyásig boldogan és Bodrinak igazán fejedelmi dolga volt. Nemcsak jó ebédet kapott, hanem a nagysága, a ki, ha a szinháznál nem volt dolga s vendégei sem voltak, szeretett heverészni, órák hosszat a szalónjában tartogatta és játszogatott vele. Nagyokat mulatott a kis állat virgonczságán, s mindenféle hunczutságra tanitotta, hogy szegény Borbála csak ugy hizott, milyen okos az ő kutyája. Egy kicsit féltékenykedett is, mert reggel a kutya rögtön a belső szoba ajtaján kaparászott, szivesebben volt a szalónban, mint a cselédszobában.

– Azért ne hordd fenn az orrodat, – korholta Borbála – mégis csak szegény kutya vagy és ha a nagyságának eszébe jut felmondani, hát vége a jó életnek s mehetünk megint ázni-fázni az utczára.

Bodri azonban nem sokat törődött a jövővel és azzal sem törődött, mikor Borbála a szemére vetette gőgjét.

– Hiszen már alig vagy velem, te rossz kutya, mindig a nagyságánál vagy, tán azt hiszed, hogy az urasághoz tartozol és én a te cseléded vagyok? Vigyázz magadra, mert ha én nem volnék, te sem volnál olyan urisorban.

Télre a nagysága még bundát is csináltatott Bodrinak. Ez már nem tetszett Borbálának.

– Megkövetem a nagyságát, – szólt – ne tessen ezt a kutyát ugy elkényeztetni, mert hozzászokik, aztán mégis csak szegény kutya az istenadta, nem győzném ilyen sorban tartani.

– Menjen a dolgára – szólt mérgesen a nagysága – és ne törődjék a kutyával. Ugy tartom, a hogy nekem tetszik.

Borbála nem mert szólani, de este megint a szivére kötötte Bodrinak, hogy becsülje meg magát, jöhet egy sorsfordulás és benne lesznek a nyomorban. A nagysága utóbbi időben már is nem olyan, mint azelőtt volt.

Bodri az ifjuság könnyelmüségével, a tisztelet minden megadásával végighallgatta az oktatást, de csak oly szemtelen meghittséggel ugrott a nagysága ágyára, mintha ehhez joga volna. És a nagysága meggyurta finom kezével és a paplanába burkolta. Ettől még el is lustult a kutya és sehogy sem tetszett neki éjszaka a kuczkóban való alvás.

A nagysága csakugyan nem volt már olyan jó, mint azelőtt, sokat szidta, kergette, korholta a szegény cselédet, a ki akárhogy iparkodott, nem tudott a nagysága izlése szerint főzni. Végre is bekövetkezett, a mit már előre látott, a nagysága fölmondott neki.

– Ugy-e megmondtam? – panaszkodott Bodrinak. Van egy kis pénzecském, ne félj, hogy koplalnod kell mindjárt, de az urimódnak vége és ha megint oly soká nem jutok helyhez, jön a koplalás is.

Bodrit azonban a küszöbön levő nyomor sem tette komolyabbá, sőt még jobban huzott a nagyságához, a ki vele szemben ugy viselkedett, mintha nem is mondott volna föl neki.

Mikor a tizennégy nap letelt, Borbála összeszedte szegényes holmijait és beállitott a nagyságához:

– Csókolom a kezét, nagysága. Ha föl tetszett is mondani, mindig imádkozni fogunk a nagyságáért, hogy eddig jó volt hozzánk.

A nagysága ekkor fölpattant.

– Mit gondol? A Bodri itt marad. Csak nem engedem őt is csavarogni? No ilyet; idehozza a kutyáját, megkedvelteti velem, hogy nem is tudok nélküle élni s most elvinné.

Borbála magánkivül kiáltotta:

– A kutya az enyém! Nem hagyom itt, én neveltem őt fel keservesen, én dolgoztam érte, engem szeret legjobban, nem hagyom itt.

– Én váltottam neki márkát, az én nevemre van irva, s ha mindjárt nem takarodik, rendőrt hivatok.

Borbála rémülten látta, hogy a szegény ember a kutyáját sem védheti meg a gazdag ellen. Elhallgatott, de nem adta meg magát. Félszemmel intett Bodrinak, a ki megértette, s mikor Borbála kinyitotta az ajtót, hirtelen iramodással kint termett a folyosón.

– Bodri, Bodri! – kiáltott a nagysága, de már késő volt, az öreg Borbála már kint volt szintén és diadalmasan szaladt a kutyája után.

– Te édes, hüséges, drága fiacskám te, nem hagytad el vén anyádat, mindig mondtam, hogy te hü, becsületes kutya vagy, odafönt tejbe-vajba fürösztöttek, de én az életemet is odaadnám érted.

S boldogan és háladatosan Bodri iránt kereste föl a régi kvártélyát, a hol szivesen látták, mivel megmondta, hogy helyben volt és van pénze. Bodrinak azonban nem tetszett a szokatlan környezet s csak nyugtalankodott, egyet-kettőt vakkantott s mikor esteledett, kinosan szaladt Borbálához, majd az ajtóhoz és kaparászott rajta.

– Nem megyünk már oda vissza, kutyuskám, – magyarázta neki Borbála – de azért ezentul is imádkozunk a nagyságáért, mert jó volt hozzánk.

Másnap reggel az első ajtónyilásra Bodri kiiramodott és nem jött többé vissza.

A GYÁRBAN ÉS OTTHON.

I.
A gyárban.

A kendője fülig ér, a sipkája nyakig. Mohuk Sándor nagyon fázós ember, a pipáját is csak melegitőnek szivja, de csakhamar kiveszi szájából és zsebre gyüri, mihelyt a gyár kapujához ér. A kapus ur tiszteletlenségnek venné, pedig amugy is utazik rá a sipkája miatt, a kendője miatt, minden miatt, mert a kapus ki nem állhatja Mohuk Sándort.

A mint nagy alázatosan süvegelve beljebb kerül, föllélegzik. A kapus háttal állt felé, igy nem is rivalt rá. A mint végig megy a rengeteg udvaron, rozsdás kazánok, kocsironcsok során át, a melyek körül már foglalatoskodnak ingujjra vetkőzött siket kovácsok, foghegyről köpnek az utja irányában és azt mondják:

– A bundás!

Hogy miért? A jó isten tudja. Ezek a meztelen karu legények ha munkába mennek, munkából jönnek, szakasztott ugy vannak bepakolva, mint ő, mint minden munkás ember, a ki utban van. Mégis csak rajta akad fönn a kajánságuk, máson senkin. Tán azért, mivel olyan tutyi-mutyi ember, az orrára van irva, hogy félti a kenyerét, a gyárigazgatótól csak ugy, mint a gazdátlan kutyától. Azért is alázatos mindenki irányában és azért is lovagol rajta mindenki.

Az öntő végében van a furó-mühely. Mohuk Sándor még az óriási szijaknak is hajbókol, mert bizonyos, ha egyszer nem tenné, a gőzfuró szija megharagudna, derékon kapná és fölforditaná a rettentő füstös magasságba, a hol a tranzmissziós rudak, kerekek össze-vissza berregnek, a csattogó szijakat pöndöritve.

A munkás ember isten tudja micsoda módon ugy tudja rendezni a dolgát (föltéve, hogy nem szakmányban dolgozik), hogy akármilyen korán kerülne is a helyére, épen csak a gőzkürt megszólalása pillanatában készült el a munkára. Mohuk Sándor még ehez sem ért. A kik nálánál későbben érkeztek, még bajlódtak a kendőjükkel, bekecsükkel, a kék bluzzal, melyet legalul hordanak, mikor ő már állt a furójánál talpig kékben és fülig piszkosan s zavart pillantásokkal nézte a meginduló szijrengeteget. Ha hozzáfog a munkához, röhögnek rajta a társak, ha veszteg marad, félő, hogy rátámad a művezető:

– Mafla, inkább áll és rontja a levegőt, semhogy egy perczczel előbb fogna munkához, pedig csak kegyelemből tartják, olyan lassu, mint a nagy óramutató.

Végre rászánja magát, neki áll a munkának. Óriási vaskoczkákba lyukakat kell furnia. Nem neki, hanem a gőzfurónak. Rongyos munka, egy ló is elvégezné. A vaskoczkákon szépen ki van pontozva, hogy hová való a lyuk, a nagyságát a furó szabja meg, melyet a müvezető illesztett be neki, csak oda kell tenni, el kell szedni a vasdarabokat, meginditani, megállitani a furógépet, megolajozni a furót és ügyelni, hogy merőleges irányban lefelé dolgozzék, nehogy ferdén furja keresztül a vasat.

Mellette ugyanezzel a munkával inasgyerekek és napszámosok foglalatoskodnak, ő az egyetlen géplakatos, a kit erre a silány munkára fogtak. Lassu, ügyetlen minden egyébhez.

A mint telik az idő, ez is, az is rákiált egy-egy inasra és kiszolgáltatja magát. Mohuk Sándornak nincs erre való vakmerősége. A gyomra kezd korogni, de fél a kabátjához lépni és kiszedni belőle a darab kenyeret, melyet otthon uzsonnára zsebrevágott. Bizony az uzsonnáját csak akkor fogyasztja el, mikor a szigoru gőzkürt gőgösen rárivall: takarodj ebédelni!

A napszámosok körülötte, mig a furót igazitják, maguk között eléggé kedélyesen elmulatnak. Amint a müvezető vagy egyik-másik mérnök hátat fordit, csufosan összeröfögnek s mindig tudnak az illetőről valami becsmérlőt mondani. A müvezetőt rozsdásnak nevezik vörös szakálla és vörös orra miatt, a főmérnökről pedig csak mint a zsidóról beszélnek. Hogy miért, azt tán fölösleges mondani is.

Aztán beszélnek szoczializmusról, vitatkoznak egymással és átkozzák a kapitalizmust, meg a gépeket. Mohuk Sándor meg csak hallgat, azaz még hallgatni sem meri őket. Dehogy is mondaná rozsdásnak a művezetőt, zsidónak a főmérnököt. Sőt ezt valami kutyaszerü ragaszkodással szereti is, mivel az egyetlen ember, a ki jól bánik vele. Gondol is arra, hogy meg kellene tiltani azt a tiszteletlen beszédet, de bizony csak a gondolatnál marad, sőt az is csakhamar gyáván elpárolog.

Ilyen Mohuk Sándor. A mint ott áll a gép mellett, mintha ebben több emberies volna, mint ő benne. Gyáva, ügyetlen, bamba és türelmes. Még csak örülni sem tud, mint a többi, ha fölbúg a hatórai szabaditó gőzkürt, melynek hallatára egyszerre megáll minden kéz, a Mohuk Sándorét kivéve, a ki nem meri abbahagyni a munkát, a mig csak fölötte való embert lát. S a mint aztán mégis csak összeczihelődik s mig a többiek csoportosan diskurálva, nevetgélve kifelé tartanak, ő egymagában, félénken az emberek felé pislogva kifelé bandukol. A gyár nagy kutyája épen csak ő rá veti magát s a kapus káromkodva nevet rajta és nézi, mint védekezik nagy alázatosan a hatalmas állat ellenében, könyörögve szólongatva nevén:

– Neró, Neró!

II.
Otthon.

Ismerik az ujpesti utat? Ott mennek haza az árnyékemberek. Késő este feketén hömpölyögnek rajta végig, a villamos kocsik sisteregve zakatolnak elébök s a levegője több por, mint oxygén. Szomoru deszka-utczák torkollanak belé s mintha minden ember, mihelyt ezekbe az utczákba befordul, rögtön utonállóvá válnék, olyan félelmetes nézni őket, a jámbor gyári munkásokat, a kik nehéz munka után hazafelé tartanak, fülig csavarva a kendőt, nyakig tolva a sipkát.

A mint Mohuk Sándor végigmegy az egyik palánk-utczán, az egyik düledező viskóból egy csaholó kutya szökken elébe.

– Beste lelke, – dörmög Mohuk, s ugy oldalba rugja a hatalmas állatot, hogy az szükölve bukdácsol keresztül a pocsolyán s vonitva menekül az éjszakába.

A viskó világos ablakából rettenetes zenebona hangzik ki. Gyerekek visitanak, asszonyok rikácsolnak. Mohuk Sándor oda toppan az ablak elé és végig csördit rajta az öklivel. Halálos csönd támad ennek nyomában. Aztán ropogó, sulyos léptekkel végig recsegteti a deszkát, a mely a nyilt csatorna fölött a viskó udvarára vezet és lábával egyet rug a nem záró ajtón, hogy az is ijedten fölpattan.

A konyhában csak a kályhatüz rőt fénye világit, a szobából félelmes suttogás hangzik még:

– A papa, csitt, a papa.

S a mint Mohuk Sándor benyit a büzös szük szobába, négy gyerek félénken rá emeli szemét, reszketve járul elébe egy csontig lesoványodott nyügös asszony, kérlelően félő tekintettel leszedi róla a sipkát, letekeri nyakáról a kendőt, lehuzza róla a bekecset, közben pedig a másik, az öregasszony kisuhant a konyhába s mire Mohuk Sándorról a felesége lehuzta a csizmáját is, ott párolog az asztalon a leveses tál s Mohuk Sándor morogva kanalaz belőle.

– Só! – orditja egyszerre s az egész nyomoruság fészke megreszket mérhetetlen félelemben. Csakugyan, elfelejtettek sót tenni az asztalra, isten legyen irgalmas nekik.

– Azt hittem, – szólt az asszony, (ez a legbátrabbik még), – hogy ma el is van sózva.

A kanál odacsörömpöl a cseréptányérhoz, tán szét is repesztette.

– Sót! orditja az ember – s ha még egyszer nem lesz só az asztalon, nyakadba öntöm a levest.

Az egyik gyerek, tán öt éves, valamit odasug a bátyjának.

– Kuss! – ordit rá Mohuk Sándor s a kis gyerek az ágy mögé bujik s a falábat harapja, nehogy a zokogása hallassék.

– Megint lármáztatok, hallottam, de hát előbb hadd vacsorázom meg, majd aztán számolok veletek.

S a mig e fenyegetéstől a gyerekhadnak végtelen fájdalomban és rettegésben megdobog a szive, a félelmetes ember mérges pillantással, de a legnagyobb nyugalommal fogyasztja levesét, hangosat szürcsölve, vastag bajuszát a kabátja ujjával megtörülve, közben pedig nagyokat huz a vizes kancsóból.

Alighogy végzett a levessel, ott párolog már a főzelékes tál előtte, közepén egy nagy darab hussal. Az irigység legyőzi a kicsinyekben a félelmet. Tágra meresztett szemmel követik a husdarabok utját a tányértól a szájig, a nyál összefoly szájukban s mindannyiuk egy gondolattal vivódik; lesz-e ma maradék, a mi nekik jut?

Mert csak Mohuk Sándor eszik hust ebben a házban, a többinek csak nagy ünnepkor jut belőle, meg néha, ha tányérján hágy egy-két harapást.

Az ember az utolsó falat hust a villába szurja, szájához viszi. Mennyi csalódott remény tünik el e falattal a vastag bajusz alatt. De a villa egyszerre csak megáll. Mohuk Sándor mérgesen tekint végig a lélegzetét visszafojtó familián, aztán hirtelen a felesége felé böki:

– Nesze!

– Csak edd meg! – mondja halkan az asszony, egy oldalpillantással a gyerekek felé.

– Nesze! – ismétli most már orditva az ember. Az asszony a kezével óvatosan leszedi a hust és a gyerekek felé huzódik.

– Magad edd meg! – rival rá az ember, – majd kapnak ezek a kölykök hust, ha öregek lesznek.

És az asszony lenyeli a falatot, egyre a gyerekekre nézve, a kik ismét rettegve huzódtak hátra, halk sóhajjal s mig legyüri torkán a falatot, a tekintete táplálja őket: szinte érzik is, az édes anya gondolatban hogy osztja föl közöttük a kis husdarabot, de hát persze, nem teheti meg, mikor apa nem engedi.

– Egy-kettő, éjszaka legyen, – kommandiroz Mohuk Sándor s a kis szoba egyszerre csak fölfordul, szalmazsákok lepik el a fal mentén a padlót, piszkos vánkosok lebegnek a levegőben, czipők koppannak a földhöz s alighogy a családfő maga ágyba feküdt, az asszonyon kivül teremtett lélek nincs többé a talpán.

– Az a rozsdás ma megint nagyon fölbosszantott, – morogja most némileg megbékülve Mohuk Sándor, – no de nem türöm már soká, már szóltam is a zsidónak, hogy vagy a rozsdás megy, vagy én. No hát nem én fogok menni. Ha a főmérnök ember volna a talpán, már rég kitette volna a szürét annak a részeg tolvajnak. De hát hiába, az is csak olyan tutyi-mutyi, mint minden zsidó!

FÉLLITER BOR.

Hát megértettétek egymást? Hála istennek. Látod, pajtás, mindig ilyen sógort kivántam magamnak. Jó kolléga, jó sógor. Aztán olyan lány, mint ez a Lina – nem azért mondom, mert a feleségem huga, hanem mert igaz. Az isten is becsületes ember feleségének teremtette. No de iszunk egy félliter bort. Eredj lelkem, anyjukom, hozz egy féllitert átellenből, mondd, hogy jót adjon, mert nem mindennap jutunk ilyen ünnepséghez.

Gyerekek előre, – a bácsi ezentul a Lina néni férje lesz. Hát idenézz, barátom, látod? Ez az én világom. Ez az öt gyerek. Mint az orgona, melynek két sipja kitörött. Nyolcz évi házasság alatt heten volnának, ha kettő meg nem hal. Öt gyerek is sok, de nem lehet ezt sokallani. Azért az ilyen örömnapon, mint a mai, még mindig telik egy félliter borra.

Isten áldjon, sógor, koczczints te is, anyjukom. Ni, egy félpohár bortól hogy elszédült. Hja, barátom, borra nem igen telik a három korona napidijból az öt gyereknek. De hát mit érne, ha öt korona napidij volna s egy gyerek sem volna? Hát mondd csak, barátom, élet az élet, ha nincs kiért élned? Csak keresse hiveit a grófok között az egy-két gyermek rendszer, én arra való vagyok, hogy sok gyerek tisztelje emlékemet s bizony nem cserélnék a római pápával, mert annak nincs gyereke.

Isten éltessen, pajtás! Csak rajta, a menyasszonyod egészségére – ex! Hallod? Ex! Ha én felhajtom poharamat, te is megteheted, inkább, mint én, mert te ma még legényember vagy, s ha megesküszöl, akkor is csak férj leszel, én azonban családapa vagyok s mégis fölhajtom a poharat, ha hozzájutok. Már tudniillik a boros poharat értem, mert a keserüség pohara le nem kerül a számról. Haj, haj! De boldog is vagy te! Megházasodol. Fiatal vagy, a menyasszony szép, no, ugy-e, hogy szép? Ilyen fiatal teremtést a magadénak mondani, – nemde, beleszédülsz? Sohse rösteld, pajtás, magam is igy voltam, ezelőtt nyolcz évvel. A feleségem, akár hiszed, akár nem, volt olyan szép, mint most a Lina, sőt ugy rémlik, mintha még nálánál is szebb lett volna. Nono, legalább nekem szebb volt, s különben is már régen volt.

A gyerekek feküdjenek le. Ne spórolj, pajtás, legfölebb még egy félliterrel iszunk, de ez az egy is elég lesz. Ni, megmaradt még a fele is. Hallod, egy kicsit el is bódultam, de az is jól esik, mint minden, a mihez ritkán jut a szegény ember. Bor! Hehe! Bor! Mikor én még a törzsasztalnál ültem, mikor még a dalárdában a szekundbaritont fujtam:

«Szép Lenka vár a viz fölött
Csolnakán a halász,
Merengve zengi énekét
S a part felé vigyáz.»

Hej, ugyanebből a három koronából telt akkor mindenre, mindenre, mindenre. Ej, vége már annak, azért is igyunk.

Aztán megbabonázott az az asszony. Nézd meg jól. Szegény anyjukom. Hét gyermek anyja. Hát lehet-e olyan, mint lánykorában volt? Elhiszed róla, hogy szebb volt, mint Lina? Hét gyermek és három korona. S az első két gyerek kihozta a formájából. Ma vén asszony, én meg fiatal ember vagyok. Fiatal ember, öt eleven gyerekkel. Öt éhes szájjal, öt pár meztélábbal, hogy álmatlan éjszakákon csak ugy tánczolnak körülöttem a lábseregek gyerek nélkül, de nyitott szájjal, mely czipőért és kenyérért ordit. Pfü! Nem énekelek én már, kell is nekem dalárda! Szervusz! No, még ezt a maradékot, aztán – ej, aztán ugy sincs több pénzem borra, tudd meg, hogy most elittuk a holnapi ebédet.

Sohse bántson. A holnapi ebédnek mindig ma hágunk a nyakára. Bánom is én! Én már nem bánok semmit. Csak ha olyan legényt látok, a milyen te vagy, olyan boldog legényt, a ki boldog vőlegény lesz, akkor, akkor olyan furcsa jókedv száll meg. Ember, mondanám neki, szeretnéd megcsókolni ezt a szépséges leányzót s azért veszed feleségül? Pajtás, hát nézd meg ezt a vén csoroszlyát itt, az én hites páromat, az is ilyen volt, ilyen szép és én olyan bamba, mint te. És te is bamba leszel, mint én, elveszed a szép lányt, nyomorogsz, nélkülözöl és raboskodol a hivatalodban, s végül vén csoroszlya ül a nyakadon, öt gyerekkel és visszafojtja a melledbe még a lélegzetet is, kiszedi a csontodból még a velőt is. Tüzhelyet alapitsz magadnak, hogy örülhess, ha kiteszed lábadat abból a nyomorult házból, a hol semmi más nem vár rád, csak egy csomó éhes száj, egy siránkozó, zsörtölődő, egyre követelődző vén banya, a ki azon a czimen, hogy valamikor kezet csókoltál neki, most megkövetelné, hogy áldozatodat lásd benne. Pajtás, pajtás, én nem tudom, miket mondok most neked, csak érzem, hogy nyomorult gazember volnék, ha ezt el nem mondanám neked. Azt mondom neked, ne higy soha senkinek, a ki szegény és azt mondja, hogy boldog házaséletet él. Komédiáznak, lelkem, komédiáznak, mert van még egy eladó lány, a kitől szabadulni kell, mert azt hiszik, hogy a magunk nyügét szabad a másnak a nyakába sózni.

Ember, ha te most olyan józan volnál, a milyen részeg én vagyok, fognád az irhádat és futnál, futnál, futnál, hogy a lábad se érje a földet. Te boldog ember, te buta ember, csábit a sorsom? Nézz engem, ilyen leszel te is. Nézd ezt az asszonyt, ilyen lesz a te szépséges menyasszonyod. Meg fogod gyülölni és magadban átkozni, meg fogod utálni s minden nyomoruságos pillanatban sajog a lelked: kellett ez neked? Oly szép volna az életed, ha egyedül volnál, minden a tied volna, de igy? Senki vagy, semmi vagy, semmivé leszel, megesz az asszony és a gyerek és még jól sem laknak belőled.

Nevetlek, pajtás. Te most azt hiszed, a bor beszél belőlem. Igaz, józan fővel nem mondanám ezt el, mert nehéz volna a nyelvem. De a bor az igazságot, az őszinteséget váltja ki belőlem. Ha megfogadod szavamat, nem veszed el a Linát, az én életemben látod meg a te jövendődet. De holnap sajnálni fogom, hogy megnyitottam a szemedet, mert a Linát mégis férjhez kell adni, s ha te nem veszed el, isten tudja, mi lesz belőle. Láthatod, hogy részeg ha vagyok is, az eszem megmaradt. Ha nem hiszed, annál rosszabb rád nézve. Uram istenem, hogy szerettem én ezt az asszonyt lánykorában s hogy átkozódunk, gyülölködünk mostanában és adjuk kifelé a tisztes életü családot. Keserü dühvel támadunk egymásra, mert neki is föllebb áll, neki is van követelni valója rajtam, mert a nyomoruságba én vittem belé, szegény szépségét én nyüttem el, a tüdejét én tettem beteggé, éjjel a gyerekek őt sanyargatták, mig én békén horkoltam. Tudom én azt is, gyere ide, te szerencsétlen asszony, te, a ki oly némán és ámulva hallgatod részeg urad beszédét. Nem ujság ez neked, csak ujság, hogy másnak elmondom. S ugyebár rettegsz, hogy most tönkre tettem ezt a szép frigyet? Bocsáss meg, te sivár társa életemnek. Nagyot vétkeztünk egymás ellen, mert szegények vagyunk. Fakó szemedből hadd csókolom le a könyet, szikár nyakadat hadd fonjam át a karommal. Tönkre tettél, asszony, de az én hibámból, s isten tudja, ha most fognád a kendődet, hogy megszabadits magadtól, ha kerekedne förgeteg, mely messzire sodorna tőled, hogy megmaradna a három koronám egészen magamnak, talán vissza is sirnálak, s nem izlene a falat sem, pedig ez nagy dolog. Nem tudom már, mit teszek, mit beszélek, de édes és drága vagy azért nekem minden keserü veszekedés mellett is és te is, öcsém, ha nem hallgatsz a szavamra, ha ugy jársz, mint én, ha rongyos, csunya, vánnyadt sorsod lesz és nem lesz két krajczárod kurtaszivarra miatta, este mégis csak magadhoz öleled s azt gondolod, ennek igy kellett lennie, hogy az uristen áldjon meg!

A KÁNYA.

Az adjusztálóban négy lány ül és fölszerelik a czukrokat. Az ötödik benyit hozzájuk, szó nélkül leül s hirtelen sirva fakad.

A négy lány fölrezzen.

– Mi bajod Málcsi?

Málcsi kötényével törli a szemét, majd suttogva, félős arczczal mondja:

– Kilencz koronás orvosságot hoztam.

Erre a többi lánynak is leesik az álla. Dermedten, szótalanul bámulnak egymásra, aztán szinte taktusra valamennyiből kitör az indulat:

– Megveri az Isten!

– Ha koporsóban fekszik, akkor tánczolni fogok!

– A kánya!

– Megint verést kapok otthon, mert nem hiszik el.

– De alig áll már a lábán, hátha most nem teszi?

– A felől alhattok – mondja Málcsi elkeseredve. – Mikor odaadtam neki a reczeptet, meg az egy koronát, a mi visszajárt a tizből, már rám kiabált: nem csalsz te együtt a patikussal? Aztán mérgesen nézett rám és világosan láttam szemében a gondolatot, hogy ezt bizony megveszi rajtunk. Délután itt lesz, ha négykézláb is.

– Ne is menjünk el ebédre, akkor nem igazithatja az órát.

– Én bizony ebédelek azért, – véli hepcziásan az egyik, az öt lány között a szépség – ugy is hiába minden, ha a kánya büntetni akar, talál rá kifogást.

Ez már igaz.

Tizenkettőkor a lányok elmennek s háromnegyed kettőkor már lihegve a czukrászbolt elé érkeznek. Az udvar felől benyitnak az adjusztálóba s erükben megdermed a vér. A kánya már ott van s egy pillantás az órára: az óra negyedhármat mutat. Málcsi még megfigyeli, hogy az óra alatt szék van, mely nem szokott ott lenni s a szék porában az öregnek a papucsa nyoma.

Az öreg az asztal mellett ül és pakkolja a czukrokat. A lányok megállnak előtte, elbüvölve, mint a madár a kigyó pillantásától. Az öreg rájuk lövelli a csontok közé süppedt szeme pillantását, mely tánczol rezeg, foszforeszkál. A szája szöglete rángatódzik, rövidre nyirt fehér szakála remeg. Aztán fölkel, jobbjával az asztalra csap, baljával az órára mutat s köhögő-rohamba fuló rivalgással mondja:

– Most kell jönni? Nekem kell dolgoznom helyettetek?

– Háromnegyed kettő van, – mondja nagy bátran Gizi – az óra rosszul jár.

– Majd ti jártok rosszul, haszontalan naplopók, egy forint büntetés! Majd megtanitlak benneteket lelkiismeretességre.

– Ugy is tudtuk – szól fullánkosan Gizi s a többivel leül a munkához.

– Mit mondtál, hány óra van most? – kérdi az öreg fölemelkedve.

– Háromnegyed kettő, – felel a szájas Gizi – egy perczczel sincs több, akárki mondja is.

– Háromnegyed kettő? – Ugy, – hápog az öreg. – No hát akkor igazitsd vissza háromnegyed kettőre. Ha olyan bizonyosak vagytok benne, hogy háromnegyed kettő van, akkor csak maradjatok itt, mig szerintetek hét óra lesz. Megfogtalak, ugy-e? Hehehe! Máskor ne hazudjatok nekem! Fölmegyek.

Erre a szóra Málcsi és Juli, a két legnagyobb lány közrefogja az öreget, a ki hajdan magas, most mélyre görnyedt testével rájuk nehezedik, hogy majd kettétörnek. Igy viszi a két lány lassan, lihegve a levegőt kapkodó öreget a lépcsőkön föl, minden harmadik fokon megállva s gyülölettel nézvén le reá.

Az előszobában eléjük lép a kisasszony. Egy sápatag szőke leány, virág van a hajába tüzve és keze tele gyürükkel.

– Ne, ne – tiltakozik az öreg, mikor át akarja venni a lányoktól a támogatást. – Tegnap fejfájásról panaszkodtál, nem szabad erőlködnöd. Édes, drága, aranyos kincsem te!

Az öreg hangja szinte forró, a hogy e beczéző szavakat ejti. Kezébe fogja a lánya kezét, ugy viteti magát a karosszékébe. A mint ott leül, az ajtó nyilik s egy erős szép fiatalember lép be, könyvvel a kezében.

– Béluska, kincsem, – rebegi az öreg – milyen jók vagytok hozzám.

S a két lány, a mint gyáván kioldalog az ajtón, még látja a csoportot. Karosszékében a kánya és előtte térden és guggolva a két gyereke, a kiknek a nyakát átfogja és reszketeg ajkával az arczukat csókolgatja.

– Azt meg kell hagyni, – véli Mari – a mit rólunk lenyuz, mind ezeknek rakja félre. Azt mondják, hogy életében nem evett még czukorsüteményt, mert azzal is szegényebb lenne a pereputtya.

– A Béla urfiról ne mondd, hogy pereputty, az egészen más, mint az apja.

Biz az egészen más. Négy óra tájt óvatosan bedugja fejét az ajtón.

– Lányok, adtok czukrot?

– Adunk, adunk! – kiáltják vigan és feléje szaladnak. A fiu nevetve fogja át a nagy Marit és rápislog a többire.

– Hát neked mért foly az orrod vére? – fordul Málcsihoz, a ki meg sem mozdul a helyéről.

– Megint megmozdult az óra – szól ez epésen. – Kilencz koronás mediczina kellett, ilyenkor mindig későn jövünk és egy forint a levonás.

A fiu elképed.

– Nem akartam hinni, – hebegi – de most már hiszem. Nem értem apát, hogyan képes ilyesmire!

– Nagyon szereti a gyerekeit, – mondja Gizi – hát nekünk kell viselnünk a költséget.

– Gyerekek, itt a forint, csak ne busuljatok.

S minden lánynak a kezébe nyom egy ezüst forintot.

– De most már vigan legyetek és adjatok czukrot.

Adott mindegyik. A szájukkal adták és nem is a bolt készletéből.

*

Éjjel az öreg ur nagyon rosszul lett. Előbb orvost hivtak, aztán papot. S mikor ez is elment, az öreg ur jobban lett. Mindegyik kezében egy-egy gyermeke kezét tartogatta, szorongatta.

– Drágáim, édeseim, – rebegi – apátoknak vége, talán a reggelt sem éri meg. Pedig legalább még öt esztendeig dolgozhatnék, hogy gazdagok legyetek. Ó Istenem, tegnap majdnem öt forintot adtam ki erre a mediczinára, megspórolhattam volna nektek… Béluska, édesem, nem lesz bajod a vizsgán? Ugy-e jól férjhez adod a hugodat? Meg tudtok majd élni abból, a mi van? Ne hagyjátok meglopni magatokat. Istenem, a sirban sem volna nyugtom, ha nem lennétek ellátva egész életetekre. Menjetek aludni, fáradtak vagytok, nem baj, ha nem is látlak már, csak ne ártson nektek az álmatlanság.

Reggelre az öreg ur halva volt. A lányok zajongva nyitottak be az adjusztálóba s nyomban elnémultak. A bolt zárva maradt, a temetés emberei fekete kárpitot vonnak a kapu elé. Marinak a gyászruhás boltba kell szaladnia, Gizinek az urfi szabójához. A többi meglapul egy sarokban és félénken bámulnak ki.

– Holnap lesz a temetés?

– Vajjon eladják az üzletet?

– Nem is szenvedett, nem is volt mellete senki. Reggel halva találták.

– Szegény, ki hitte volna tegnap?

Mari visszajő, Gizi visszajő.

– Szegények, – ujságolják – ugy sirtak.

– Jó apjuk volt, azt meg kell hagyni. Szegény és tegnap még átkoztuk. Pedig hát – talán mégis negyed három volt már?

– Higyjétek el, a betegsége tette csak olyanná. Szegény öreg ur, ha ezt sejthettük volna!

Odafönt a két testvér félénken bámul át a halottas szobába.

– Nem nézed meg? – sugja a fiu.

– Nem merem, – sugja a leány. Majd görcsös zokogásban tör ki.

– Mit gondolsz? A jó Isten meg fog neki bocsátani?

A fiu komoran elfordul.

– Ugy-e nem gondolod? – zokog a leány. – Ugy-e nincs számára bocsánat?

– Imádkozzunk érte, talán a mi kedvünkért lesz.

– Ó jaj, szegény apa, hát miért is volt olyan szivtelen mindenkihez.

S a fiu lógatja fejét és sóhajt.

– Szivtelen volt, ezt nem lehet eltagadni.

NYOMOK A HÓBAN.

Egy kocsi elindult a vigadóból s megállt az Andrássy-uton a mondott kapu előtt. Egy mama, egy báliruhás leány és egy fiatal ur szállt ki belőle.

– Jaj, be szép – szólott a leány – esett a hó.

– Csak gyorsan, gyorsan – unszolta a mama, köpenyét összehúzva – meghülsz a könnyü báliczipőben.

– Maga pedig menjen a kocsin haza, mert maga is meghül – fordult a leány a fiatal ur felé.

– Igen – szólt amaz és megcsókolta a mama kezét.

– Isten vele, köszönjük a kiséretet. – Ezzel bucsuzott a mama.

– Tehát holnap – sugta a báliruhás leány s megszoritotta a fiatal ur kezét, miközben belépett a kapuba.

– Holnap.

Ezt a leány már nem hallotta. A fiatal ur, háttal a kapunak, önfeledten nézte a havas trottoirt. A mama sulyos czipője mellett ott látta a kis lány finom lábanyomát. Alighogy besüppedt alattuk a tiszta hó.

– Hová hajtsak, nagyságos ur? – kérdezte a kocsis a kocsi ajtaja mellől.

– A pokolba – felelt a fiatal ur s odavetett neki nehány forintot.

– Ennél is jobb helyet tudok most magamnak – riposztozott az jókedvvel s már a bakon ült s vigan elkocogott.

Menjünk gyalog. Hány óra is van? Kettő mult. Nevetséges volna most hazamenni. A sok tisztesség után jól esik egy kis mulatság. Járjunk a hóban, oly szépen ropog a báli czipő alatt,

Pugris emberek ezek a budapestiek. Ime egy hosszu ut és senki sem jár rajta. Pedig milyen gyönyörü igy, habos fehér bevonattal, a nyesett vadgesztenyék ága szépen kristályokkal kirakva, a csúcsos háztetők, geometriai egyenletességgel kipárnázva. S im előtte ez a tiszta, érintetlen fehérség, melyben lerajzolódik a lába nyoma. Sohasem látta szépnek az Andrássy-utat, aki most nem látja,

Hogy mi köze hozzá, hogy mióta bámulója ő a városi téli tájképeknek, azt nem tudja. Az ingét átizzadta a vigadóban, ha kérdezné valaki, hogy mulatott, azt kellene felelnie: sohsem halunk meg. S hogy abból a kocsiból kiszállott, orra előtt becsukódott a kapu és ő kicsöppent az aszfaltra, mintha elkomorult volna, mintha nem is lett volna soha jókedvü. Nézi a fehér havat és keblében fekete gondolatok rajzanak. De rossz is egyedül maradni.

Legjobb volna hazamenni és egyet aludni a mámorra, mely már elmult és a csömörletes melancholiára, mely most gomolyog benne. – Csodálatos. Olyan kékes, világító a levegő, az ember azt hinné, hogy e fehérségben ujságot is birna olvasni. És fölötte a hófelhős ég, melyen csillag nem látszik. Egy tiszta világos éjszaka, mely csillagtalan. Hát nem elég ok ez a melancholiához?

Megrázza magát. Eh, vigye az ördög. Nem azért örült ő két héten át ennek az estének, hogy álmos macska módjára a kuczkóban busulva fejezze be. Fütyülve, dalolva, jókedvvel, vagy legalább is berugva fog csak hazamenni. Eb, aki busul!

De milyen lompos város is ez a Pest. Minden bolt be van csukva. Ha csak ez a kocsis kávéház…

Miért ne? Hiszen ugy sem vágyódik tisztességes emberek közé.

Benyit. Milyen bűz, milyen piszok! Nehány asztalnál néhány részeg ember bóbiskol, előttük sörös palaczkokból egész battéria. És a kassza körül, az egyik asztalnál fehérruhás, kékszallagos leányok egy bogban, a kik, mihelyst ő belépett, egyszerre csak sürögni-forogni kezdenek s alig, hogy leült az egyik asztalnál, eldefiliroznak előtte.

Még rosszabbra válik a kedve. Hiszen ez még unalmasabb, szomorubb hely, mint a lakása, épen csak piszkos. Eh, nem ér semmit, az ember még csak meg sem fojthatja a rossz kedvét.

– Parancsol?

– Téát.

– Én is innám egyet, – szól az egyik fehérruhás leány s melléje ül. – Szabad?

– Bánom is én!

– Gyula, egy téát cognaccal. Vagy két cognaccal. Akarom, hogy maga is igyék.

– Bánom is én!

– De szép szegfűje van. Nekem adja?

– Bánom is én!

Csak akkor rezdült meg, mikor a leány már kezében tartotta a virágot. Hiszen ezt holnap más valaki fogja tőle elkérni.

– Adja vissza a virágomat, fizetek érte még egy pohár cognacot.

– Jó. Gyula, hozzon még két cognacot.

Kocczintottak, ittak. Nagyon rossz volt a cognac.

– Honnan jösz? – kérdi a leány s bizalmasan közel vonja a székét.

– A holdból – felelt kedvetlenül.

A leány kaczag.

– Jaj be kedves vagy! Szervusz!

– Eredj a pokolba – dörmögi, de mégis csak koczintott és ivott.

A leány most már nem szólt a pinczérnek, csak a szemével intett s ujból tele cognacos poharak álltak az asztalon.

– De többet nem iszunk, – szólt nyersen s fölhajtotta a poharat. Már nem is érezte, hogy olyan irgalmatlan rossz.

A leány megfogta a kezét.

– Milyen uri kezed van!

– A váczi-utczán vettem.

– Jaj be jó! Aztán mindent a váczi-utczán vásárolsz?

– Természetes.

– Mi a foglalkozásod?

– Suszter vagyok.

– Nagyszerü, akkor csinálhatsz nekem is czipőt.

Ekkor a fiatal ur a szemébe nézett a lánynak. Rövidesen el akarta parancsolni az asztaltól.

A leány szeme fekete, csillogó volt és festett ajka biztatóan mosolygott. Nem valószinü, hogy szépség, de fehér ruhában, kifestve s a kávéház gázvilágitása mellett nagyon szépnek látszott.

Eh, bolond volnál, ha elküldenéd. Hiszen mulatni akarsz!

Átkarolta a derekát és magához vonta. A lány szabadkozott.

– Később, ha nem lesznek más vendégek.

– Mi közöd hozzájuk?

– Szégyellem magamat.

– Ah, te ártatlanság. Hiszen tudja mindenki, hogy a vonód szappanos.

– Ó nem, én nem vagyok figuráns. Konzervatóriumba jártam.

– Aztán hogy kerültél ide?

A leány egy pillanatra mintha megváltozott volna, szinte komoran szólt:

– Ne beszéljünk erről, hiszen mulatni akarunk!

S már ismét nevetett, ugy, mintha egészen el akarná vonni a figyelmét e témától, átfogta a nyakát és arczon csókolta.

– Akkor pezsgőzzünk.

– Helyes, pezsgőzzünk, a pezsgőnk igazi franczia, nem olyan, mint a cognac.

A pezsgő szóra a többi lányok fölkerekedtek s mind az asztal körül tolongtak.

– Mi is kapunk?

– Nem bánom, hanem maradjanak csak ott, a hol voltak.

A szomszéd asztalnál egész kis tivornya kerekedett, a leányok mohón habzsolták a pezsgőt, a fiatal ur összeütötte poharát a lánynyal s ivott. A pezsgő valóban jó volt.

A mint letette a poharat, a lelkében ismét elkomorult. Eszébe jutott, hogy ma már kocintott egyszer egy fehérruhás leánykával, a ki szinte félénken vitte ajkához a poharát, mert ma ivott először pezsgőt. És olyan különös érthetetlennek érezte, hogy az a leányka most nyugszik fehér ágyában és édesen alszik, mig ő itt ül, ezen a piszkos helyen, ezzel a másikkal… Hát miért is nem folytatódik azonosan az élet, mely azonosan kezdődik?

Mikor második poharát fölhajtotta, elkeseredetten kiáltott föl:

– Ilyen az élet.

A mit a lány alaposan félreértett s nevetve tette hozzá;

– De lehetne még rosszabb is.

Ezzel kezdődött a mámor. A pezsgős palaczkok egymás mellé sorakoztak, mint a kocsis asztalán a sörös üvegek és a fiatal ur kezdett duhajkodni. Nem volt jókedvü, sőt fekete gyásznak érezte a hangulatját. Mintha kétségbeesett volna, olyanformán enyelgett a lánynyal, goromba hangon, durva öleléssel és undorral a lelkében.

– Hazakisérlek, – szólt.

– Jó, még egy üveggel igyunk, aztán mehetünk.

Megittak még egy üveggel és mentek.

A kékes fehérségbe bevegyült már valami tompa pára, reggeledett,

– Menjünk kocsin – szólt a lány.

– Nem, jól esik a gyaloglás.

És karonfogva mentek az Andrássy-uton.

A kocsiuton tejes kocsik zörögtek végig, az utczasarkokon be-befordult egy-egy elburkolt szegényes alak, az uri publikumot ők egyedül képviselték, a mint mámorosan, fázósan egymáshoz simulva végigmentek a keményre fagyott hón.

– Legyünk egészen állatok, – gondolta magában s a mint lesütötte a szemét, furcsán érintette, meglátván még az uton a lakkczipője nyomát, mely egyenletesen, ellenkező irányban, mintha most sietne a kávéház felé.

– Nagyon fázom, menjünk már kocsin, – rimánkodott a lány.

Nem felelt.

– Ej, te egy csöppet sem vagy türelmetlen, – fakadt ki kedvetlenül a leány.

Hirtelen karon ragadta a leányt és visszatartotta.

– Ne lépj ide, – szólt szinte durván és megállt.

A kocsi-uttól a kapuig apró lábujjnyomok rajzolódtak a fagyos hóban, olyan parányiak, olyan könnyüek, mintha egy fehér angyal tipegett volna ottan. A muzsikus lány ép az egyiket akarta eltaposni, ez renditette meg. Mintha ez apró nyomoknak szemük lenne, ugy félt tőlük, ugy szégyelte magát. «Holnap!» csendült a fülében a kis lány bucsuszava és most már holnap van és ez a kis lány alighogy fölébred, már ő rá gondol és várja, várja türelmetlenül.

– Csak nem akarod, hogy itt megfagyjak?

– Nem drágám, hanem ott van egy kocsi, abba te beleülsz és hazamégy. Itt van kocsira való.

A leány elvette a pénzt és hizelegve unszolta:

– Jőjj te is.

– Eredj!

– A hogy akarod. Jó reggelt, te, te…

És meg akarta csókolni. Elháritotta magától.

– Jó, jó.

A lány visszamosolygott rá s néhány lépésről kaczagva intett a kezével:

– Szervusz, te… te… balek!

Ő pedig, mintha elejtett volna valamit, lehajolt és apróra nézegette a piczi lábnyomokat.

– Mind megvannak, – szólt magában s mintha megváltozott volna a lelke, vidáman, fütyürészve sietett haza.

CAMPIS ÉS BOX.

I.

Finfully, a bohócz, végigvágódott az öltöző falóczáján s a semmibe bámult. Tim és Tom, a zenebohóczok, kipingálták magukat, August a pálinkás flaskóját konzultálta, mielőtt megint kibukfenczezett a porondra. A bohócz-garderobeban a hangulat borus és üzletszerü volt és senki sem törődött a másikkal.

Ekkor nyilt az ajtó s egy elegáns ur lépett be. A zenebohóczok, a kiknek nem szólt a látogatás, rá sem hederitettek, Finfully azonban felugrott s nyájas alázatosággal üdvözölte:

– Báró ur, van szerencsém, legalázatosabb szolgája vagyok.

– Nos, Finfully? – szól a báró ur, keztyüs kezét nyujtva a bohócznak.

Finfully sóhajtott.

– Nos, hát igen, báró ur, igaza van. Ez a trükk már nem hat. Campis és Box lejárták magukat. Átlátom, hogy magamban nem tudok már dolgozni.

– Tehát áll az alku?

– Igen, báró ur, Campis és Box az öné, ha ugy akarja.

– És mikor?

– Elsejéig még ki kell huznom, akkor letelik a szerződésem. Nyakamba veszem a világot és töröm valamin a fejemet.

– Derék dolog. Tehát elsején eljövök Campisért és Boxért.

Campis és Box ez este még nem sejtették, hogy el vannak adva. De másnap már hallották. Este pedig érezték. Campis, hátán a széles nyereggel, fülei között a bohócz-sapkával, iszonyu sok ostorcsapást kapott Finfullytól, holott azelőtt csak a levegőben pattogott az ostor. Box, ugyanolyan szamárfejes nadrágban, mint maga Finfully, ugyanolyan kakastollas kis sipkával a fején, a nyeregre pattant és dühösen csaholt Finfullyra, a ki mindenféle gáncsokat vetett neki. A végén pedig, mikor Finfully egyszerüen torkon ragadja és lerántja a vágtató lóról, a vonitás olyan dühösen erősen volt hogy szinte kilógott a nyelve.

– El vagyunk adva, – szól Box elkeseredve Campishoz.

Campis a jászol előtt állt s komolyan, szenvtelenül ismételte:

– El vagyunk adva.

– És mi lesz belőlünk?

– Nem tudom, szól Campis – én hátasló leszek, vagy kocsiba fognak. Később majd fiakkeres ló leszek, végül levágnak és kolbászt csinálnak belőlem.

– Rettenetes. És én?

– Te? Te eleinte a ház kedvencze leszel s ha jól viseled magad, az maradsz, mig meg nem öregszel. Akkor vagy megveszekszel, vagy agyonlőnek.

– És te ebbe belenyugszol? – dühösködik Box.

Campis rámereszti okos szemét és nyugodtan mondja:

– Bele.

– És a gazda? A hüség! Mindegy neked, hogy ki adja az abrakot? Egyre megy neked, hogy egy idegen fog a kocsija elé, vagy az parancsol neked, a ki fölnevelt, a ki szeretett, a ki a nyakadat simogatta, a ki sirt, mikor beteg voltál? Nincs neked szived? Nincs neked becsületed?

Campis végignyult a szalmán. Az istálló során végig mozgolódott a ló-sokaság. Még az elefánt is elbődült. Valamennyien együttéreztek Box-szal és megvetették Campist.

Ez pedig rá sem nézve a kutyára, egykedvüen mondta:

– A gazdánk elad bennünket. Szeret minket és én is szerettem őt. De mivel nem tetszünk már, hát elad, mert élni akar. S ha eladott, akkor én is szolgálom uj gazdámat, mert élni akarok.

– Én nem hagyom el gazdámat! – csaholt Box. – Én csak egy gazdát tudok szeretni, szolgálni, s ha az elüz, akkor meghalok, de máshoz nem szegődöm.

– Ne felejtsd, hogy gazdánk eladott. Ha meghalsz, akkor nem kap érted pénzt.

– Harapni fogok.

– Akkor visszaadnak és visszakövetelik a pénzt.

– Megszököm.

– Gazdánk becsületes ember. Visszavinne.

– Ismét megszököm. Nem bánok akármit, de én nekem van lelkem és becsületem s nem ismerek uj gazdát. Hü vagyok, de nem szolgalélek.

Campist ez a beszéd nem hozta ki a sodrából.

– Kedves Box, – mondotta – régi jó társam vagy és értelek. Sőt irigyellek is, hogy olyan hevesen tudsz érezni. De én tudom, hogy ló vagyok és te kutya vagy. Nekünk nincs jogunk fogadkozni, érezni, ragaszkodni és ellenkezni. El fognak bennünket adni és a ki pénzt ád értünk, az legalább ugy megbecsül, mint az, a ki értünk a pénzt elfogadja.

– Elég, – kiáltott Box – látom, hogy alávaló vagy. Mától fogva nem ismerlek.

És az istállón végig megint dobogott a helyeslés. Az elefánt ormányával megfenyegette Campist és azt trombitálta:

– Rabszolga-lélek.

Campis pedig fáradtan behunyta szemét és aludt nyugodtan, mint a nyugodt lelkiismeret.

II.

Campist a lovász fogta kantárszáron, Boxnak a zsinórját a báró maga fogta. Finfully bő koczkás nadrágjában mellettük állt. Átfogta Campis nyakát, a ki szenvtelen türelemmel várt, majd két térde közé fogva Box fejét, ugy beszélt neki:

– El kell válnunk, Box, vége a szép időnek s a szivem majd megszakad. De neked jó dolgod lesz, kikötöttem a báró urnál, föltéve, hogy engedelmes és hü leszel hozzá, mint hozzám voltál. Aztán együtt maradsz Campissal, s ugy mint eddig, egy istállóban háltok.

Box nyöszörgött. Magasra emelte orrát és szükölt. Ráugrott Finfullyra, hogy majd feldöntötte és nyaldosta arczát.

– Nono, – kaczagott a báró és egyet rántott a zsinóron. Box nyeldekelt és meg hempergődzött a porban. Majd dühös csaholással a báróra támadt, de az végigsuhintott rajta a kutyakorbácscsal, hogy csak ugy tüzelt.

– Lassan, lassan, barátom, – szólt a báró nevetve – tudok ám kutyával bánni.

– Majd megismeri a báró urat, – biztatja Finfully, aztán egyet ütve Campis hátán, kurtán szólt:

– Most menjetek.

A lovász megindult és Campis vele. Okos feje megfordult Finfully felé, de különben nem árult el semmiféle érzelmességet. Box-ot ellenben vonszolni, rángatni és korbácsolni kellett, mert semmiképpen sem akarta gazdáját elhagyni.

– Milyen okos dög, – mondotta a báró – tudja, hogy el van adva.

És duplákat vágott ostorával az okos dög hátára.

Campist bekötötték egy illatos, tiszta istállóba és Boxot melléje lánczolták. Szegény lógó nyelvvel zihált. Halálra volt fáradva és sanyargatva. Az ut második felét egy kocsi hátsó tengelyéhez kötve tette meg. A báró a kocsiban ült és Box, akarva akaratlan, sebes ügetéssel igyekezett lépést tartani a vágtató lovakkal. Ostort nem kapott, de annál mélyebben fájt neki a szégyenérzet, hogy mennyire meg lett alázva, tehetetlensége érzetében.

– Szegény, – mondotta Campis és beleharapott a zabba.

Box nem felelt.

– Alszol?

– Nem, – üvölt Box – hanem hozzám ne szólj. Ilyen hitvány lélekkel, mint te vagy, nem állok szóba.

Campis ropogtatta a zabot.

– Barátom, – szólt nyugodtan – a te kiváló lelkeddel mégis csak ott vagy, a hol én a hitványságommal. Csak verést kaptál, – tette hozzá – ez az egész különbség.

Másnap Campist megnyergelték és a báró a hátára pattant.

– Pompás, kezes és gyors – szólt lovaglás után megelégedve s megveregette a nyakát. Majd czukrot adott neki, a mit Campis engedelmesen fogadott s rögtön összeropogtatott.

– Box! – kiáltott most a báró az istállóba. – Ide jer.

Box ugy tett, mintha nem is hallaná.

– Box! – kiáltott ujra a báró és bement az istállóba.

Box morogva forditotta feléje a fejét s a fogát vicsoritotta.

– Box! – kiáltott harmadszor a báró.

Ekkor Box mint a villám ráugrott, de nyomban sikitva, behuzott farkkal meglapult. Az ostor az orrába vágott, hogy csak ugy ömlött a vére.

A báró pedig, mitsem tartva fogaitól, egy nedves spongyával megmosta orrát s megvakarta az állát. Box pedig, a fájdalomtól és a kapott enyhüléstől megtörve, farkát csóválta s hasával a földet surolva kuszott a báró lábaihoz.

A báró visszakötötte az istállóba s barátilag fültövön ütögette.

– Majd megbarátkozol, – szólt szeretettel – most gyógyuljon az orrod és egyél, finom csirkecsontot kapsz ma, aztán majd holnap meglátjuk, mire megyünk.

Egy bádogcsészében finom csirkecsontot adott neki sajátkezüleg s aztán fütyörészve otthagyta őket.

– Fáj? – kérdezte Campis szokott kifejezéstelenségével.

Box megint nem felelt, csak nézte és szaglászta a csirkecsontokat. Föltette magában, hogy nem eszik, de nagyon éhes volt s a csont előtte volt. Nem birt ellentállani. Kezdte ropogtatni őket, lehetőleg halkan, hogy Campis meg ne hallja.

Mikor a lovász meggyujtotta az istállólámpát, Box, a mennyire láncza engedte, Campishoz közeledett s fölnézett rá.

– Nos, – szólt emez – kibékülsz velem?

– Nagyon jó ember a báró, – mondotta Box csöndesen – megmosta az orromat s ez olyan jól esett.

– Nagyon jó ember, – szólt Campis. – Finfully is jó volt.

– Eladott bennünket, – szólt Box keserüen – pedig mennyit dolgoztunk neki!

– Szegény ember, – szólt Campis. – A szegény ember eladja kutyáját és a gazdag megveszi. Ezt én már régen tudom, de te csak most tanultad meg.

– Én sohasem adnám el az embert, ha én volnék a gazdája. És a báró sem adna el engem, ha ugy szeretem, mint Finfullyt szerettem.

– Hát szeresd ugy.

– Szeretem is. Finfully nem érdemelte meg, hogy szeressem.

Campis ránézett pajtására, okos, nagy szeme hosszan függött rajta.

– Minek okoskodni? – szólt végre. – Akár igy, akár ugy, mi háziállatok a gazdánkhoz ragaszkodunk. S te azért nem vagy rosszabb kutya, ha az ostor és a simogatás szeliditett meg, mintha Finfullyban csalódtál volna.

AZ ÖREG NAPOK.

– Aztán mi lesz belőlem? A mi az apám. S a gyerekeimből? A mi én. A csontomban fogy a velő, mégsem tudok annyit keresni, hogy a gyermekeimet is eltartsam, a szülőmet is. Három gyerek, egy apa, egy anyós. A gazok kiszivták az ő velejét is, aztán odalökték nékem: most tartsd el, minekünk már nem tud dolgozni. Hát igazság ez? Engem gazdagított? Én vagyok kénytelen megadni neki azt a penziót, melyet rajtuk követelhet?

Helyeslő zugás. Csontos Géza az öklével az asztalra csap, aztán a pohár után nyul. Keserü arczczal, összevont szemöldökkel, a távolba gondolva kocczint az elvtársakkal és iszik. Majd odatolja az üres féllitert a korcsmárosnak, a kinek nem kell utasitás.

– Aztán itt van az anyósom. Hát ki lökhetem az utczára? Két évvel ezelőtt még keresett, ma már nem ér semmit. Hát az ő munkaerejét ki nyütte el? Én talán? A feleségem? Tagjaiba ki szakasztotta a szaggatást? Mellébe ki ültette a köhögést? A két lába bénaságát ki okozta? Nem én, nem én, nem én! Tiszteld apádat és anyádat, jó, helyes. De a hasznát a gazok látják. A vén kutyákat kilökik, majd tisztelje a fia, meg a lánya.

– Bizony, bizony, – mormogja pipája mellől a cseh arczu Billinger kárpitos – meg kell csinálni a rokkant-kasszát.

– Csinálják a fityfirity-kasszát, nem a rokkantat. A gyerekeink megesznek, aztán mi eszszük meg a gyerekeinket. De én tudom, mit csinálok majd, ha kiesik kezemből a kalapács!

– Hát mit?

– Hát felakasztom magamat – szól csöndesen Csontos s ráborul kovács-öklére. Helyeslő zugás és a cseh arczu kárpitos megint himbálja a fejét s a pipája mellől mormogja:

– Bizony, bizony.

*

– Aztán nagyapó is evett hust vacsorára?

– Ettem bizony. Meg az apátok is kapott, pedig még olyan nagy sem volt, mint ti vagytok. Hát nem mindig, mert nem dolgozott, de ilyenkor a kenyér mellé egy krajczárt is kapott, azon vehetett magának, a mit akart.

– Jé, nagyapó, aztán mért nem kapunk mi is krajczárt?

Nagyapó sóhajtott.

– Csak rontsa a gyerekeket! – sivalkodik a konyhából Csontosné. – Bizony nem bánná, ha a gyerekeknek vacsorapénzt kellene adni. Persze, magának mindegy, egész nap ül a kuczkóban s szakadjon derékban az ember, hogy vacsora-krajczárokat is teremtsen.

Nagyapó két válla közé kapja a fejét s eltolja magától a gyereket.

– Csak meséltem, – mondja halkan – a gyerek mesét akart hallani.

S kis zsámolyát a szoba szögletébe hordva, rátelepszik és meg sem mukkan. A gyerek pedig odébb áll, kiszalad a kapuba, nézni, hogy jön-e már apa.

A másik pedig a konyhában ül, csöndben, áhitattal és szagolja a pörkölt illatát. Ötéves kis fiu is az illattól elkábitva álmokat álmodik. Ha majd nagy lesz és a gyárba megy, akkor odaül az asztalhoz és vacsorára megkapja az egész pörköltet, ugy mint apa. Hej de messze ut van odáig. Szinte sirna, hogy annyi évig kell várnia, mig ember lesz belőle.

A szobában sötét volt. Éppen csak az ablak mellett lehetett valamit látni. Egy rongyokkal kipárnázott széket s abban egy öreg asszonyt. Akkora feje volt, mint egy alma, szeme lehunyva, a szája nyitva és egyre lihegett, mint a fáradt állat. Olykor a karja megrándult, olykor a lábával kapált. Kimeredt szeme a semmibe bámult, nem volt más gondolata, csak magára figyelt, a kezére, a lábára, meg a tüdejére, melyik van most rosszabbul.

A szoba sötétjéből pedig egyszerre gyereksirás hallik. Nagyapó odatotyog és rázogatja. Nagyanyó egyszerre megelevenedik. Szeme üvegesen a sötétbe bámul, két kezével a térdét csapkodja s egyre rikoltja:

– A gyerek, Mari, a gyerek!

– Csitt! – hangzik a konyhából szinte kommandószerüen és az öreg asszonyból kiköltözik a lélek. Megint liheg, megint behunyja a szemét és kapál a lábával.

A gyerek a kapuból berohan.

– Apa jön!

S erre a konyhából a lámpa beköltözik a szobába, nagyapó a kis gyerekkel a kuczkóba ül, a két nagyobb gyerek az ágy mellé kuporodik s tágra nyitja orra likait. Az ablak előtt egy nehéz árnyék vonul el, s a mint nyilik a konyhaajtó, már az asztalon van a párolgó étel s nagyapó kinosan nyöszörög – csiklandja a pörkölt illata.

Se szó, se köszönés. Nyomasztó csönd a kis szobában, csak a kis óra tiktakozása hallik. Csontos Géza, a bizalmi férfiu leveti kabátját s oda könyököl a tányér elé. Előbb nagyot huz a palaczkból, aztán nekiesik az ételnek. Az asszony nagyapó öléből kiveszi a gyereket s szintén az asztalhoz ül. Előtte egy pohár kávé, meg egy darabka kenyér, azt adja be a gyereknek. S akkor lassan, félénken, hangtalanul a két kicsi gyerek az asztalhoz lép s fölmarkol négy darab kenyeret. Egyet-egyet odaadnak a nagyapónak, nagyanyónak, aztán különös hangverseny fejlődik. A száraz kenyér csak ugy csattog az éhes szájakban. A gyerekekében könnyen és gyorsan, az öregekében kinosan, nyikorogva. Közbe pedig csörömpöl Csontos kezében a villa, a pohár, a tál, a mint oldalt hajtja, hogy a pörkölt levét kanalazza. Az asszony meg csöndben dugja a gyerek mosolygó kis szájába egyik darab kávés kenyér után a másikat.

Az ember gyorsan eszik, étvágygyal és méltósággal. Szeme szigoruan, uri szabadsággal néz körül. A gyerekek azonban még gyorsabban esznek, s mire apa vacsorája feléig ér, ők már végeztek a kenyérkéjükkel. S a szájuk kinyilik s a szemük odatapad apjuk villájának a hegyére. Követik a tálba, látják, mint czikkázik válogatosan a hus- és krumpli-darabok között, mig valamelyikre lecsap s ives uton apa szájához vezet. A mint egy-egy falat ott eltünik, a gyerekek nagyot nyelnek, aztán ujból kezdődik a villa utja. Közben az ember hatalmas falatot vág a kenyérből, ilyenkor a gyerekek megrázkodnak.

A kuczkóban pedig nagyapó még birkózik a maga kenyerével. Egy kőkorsó van mellette, abból minden falat után iszik, hogy a kenyeret csuszósabbá tegye. Közben a morzsák megakadnak torkában s nagyokat krákog és köhög, hogy szegény melle csak ugy remeg belé. Az öreg asszony csak a belét szedi ki a kenyérnek s száját szélesre huzva nyomkodja magába, miközben szinte őrjöngő pillantásokat vet a gyerek kávés poharára.

Csontos Géza pedig végül kanyaritó mozdulatokkal kimártja kenyérrel a tál fenekét, aztán leteszi a villát. Négyfelől mély sóhaj szakad ki négy emberből. Nagyapóéból szinte hörögve, a gyerek tátott szája lecsukódik, az igézet megszünt, most csak a tálat kémlelik, nincs-e benne maradék. Nincs. A kis lány kiviszi s a kis fiu irigykedve látja, a mint mutatóujja bütykét végigsurolja rajta, aztán lenyalja.

Csontos Géza hátradől a székén és kiveszi pipáját.

– És te? – szólal meg most.

– Már ettem – felel az asszony.

Rendben van. Az ember rágyujt a pipára, s ekkor a hangulat megváltozik. A gyerekek előbujnak s szabad hangosan beszélniök is. Nagyapó nyeli a füstöt, nagyanyó köhög tőle. Csontos Géza most ölébe veszi a legkisebb gyereket, a ki belemarkol a bajuszába. Az asszony pedig vigan meséli, mi történt, mi nem és hogy anyóval ma a kórházban is volt.

– És mit mondtak?

Az asszony nem állhatja nevetés nélkül.

– Mit? Hát azt, hogy jól táplálkozzék és legyen sokat a levegőn… hahaha!

– Hahaha! – kaczag Csontos ur. – Hahaha – kaczagnak a gyerekek, hogy szinte belekékülnek. – Hehehe – kaczag nagyapó és szeme szinte boldogan csillog.

– Hihihi! – kaczag az öreg asszony is és ész nélkül veri a térdét.

– Nem volna jobb nyaralni menni? – kaczag Csontos Géza, a bizalmi férfi. – Mért nem rendelte mindjárt Budakeszit?

Erre igazán nem tudnak magukhoz térni a nevetéstől. Az öreg asszony egyre rikoltja:

– Igen, Budakeszi, hihihi, Budakeszi!

Nagyapó kitámolyog a kuczkóból s a könye csordul, amint ismétli:

– Budakeszi… és talán csibehust vacsorára…

A fiatal asszony pedig magasra lóbálja legkisebb gyerekét és danolászva mondja:

– Hallod? Ha öreg leszek, vigyél friss levegőre, te rossz gyerek. Ugy-e?

S az édes anyja felé fordul. Harmincz évvel fiatalabb, de a mint igy szembenéz vele, kitünik a két nő hasonlatossága. Harmincz év mulva csakugyan olyan lesz.

EZÜST MENYEGZŐ.

A hangulat ünnepi, de egyszersmind jókedvü. A hosszu asztalon az ünnepelt pár elnököl. Előttük az óriási nászbokréta. Szemközt velük egy kövér, közönséges ember ül, a ki duzzadt arczába hunyoritva szemét, ravasz vigyorgással el-elkiáltja magát:

– Éljen a vőlegény, éljen a menyasszony, éljen az ifju pár!

És nagyokat nevet az elmésségén és az ifju pár is mosolyog és fejükkel bicczentve, nagyon sikerültnek és furcsának találják az elmésséget.

A mint hogy elmés volt minden. Az üzleti személyzet – szintén ott ül a hosszu asztal végén – megfösttette a szeretett ifju párt olajban, a legujabb fotografiák után. Ott áll a hórihorgas ember előrehulló, aszott fejjel, arczcsontján puffadt ránczczal, mig az orczák befelé estek a fogatlan állkapcsok közé. Szürkén, betegen, ránczos homlokkal és mérges komolyságu nézéssel. Mellette a nagyságos asszony, feltornyosított, puderes hajjal hogy őszülése ne lássék, erősen befüzve, hogy melle kidülledt, kicsinyen, tömzsin és elhizva, aránytalanul rövid lábakkal. Selyemruhában, tele ékszerekkel s félkezét ura karjába rejtve, félkezét meg a háta mögé dugva, mivelhogy a keze ő nagyságának nagyon nagy.

A gyerekek viszont megfösttették édes szüléjüket – szintén olajban – a régi menyegzői fotografia után. A férfi magasan, délczegen, duzzadt, piros arczczal és győzelmes, friss szemmel, kifent, fekete bajuszszal, egy nagyon csinos, nagyon önérzetes vőlegény. Félkarját a menyasszony dereka köré fonta birtokba vevő biztossággal, s a fehér ruhás menyasszony hozzá simul, – egy karcsu, vékony gyerekleány, fátyolos, nyugtalan, őzszemekkel, vékonyka ajaka félig nyitva, ugy bámult a fotografus gépbe. A két kép egymás mellett lóg a falon és mindenki nagyon sikerültnek találja az összeállítást.

– Most is olyan vagy, mint voltál, – mondja a humoros bácsi, csak valamivel öregebb, soványabb és csunyább vagy, hahaha.

A gyerekek rajongva néznek szüleikre. Büszkék, hogy az ő apjuk és az ő anyjuk olyan öreg és ünnepelt. A gyerekek között van Linácska vőlegénye is, egy czvikkeres szőke ügyvéd, a ki egyre menyasszonya kezét paskolja s az asztal alatt valószinüleg a lábára is hág. Most egy kicsit izgatott, mert neki kell a legszebb köszöntőt mondania, mint ügyvédnek és mint vőlegénynek egyaránt hivatása lévén a szónak uralma.

Ki is vágja. Az előtte ülő párt példának választja a maga családi boldogsága számára. Ernyedetlen szorgalom, nagy gyöngédség és hüség, a mi nem olyan nehéz, hiszen az ő imádott menyasszonya – lelkes, meleg kézszoritás a piruló, könyes szemü szép leánynyal – édes leánya annak a csodaasszonynak, a ki kerek huszonöt esztendőt ezüstözött már meg és további huszonöt esztendőt meg fog aranyozni.

Ez a gyönyörü ötlet egyszersmind befejezés volt és tapsra ragadta az egész ünneplő közönséget. A fiatal ügyvéd a siker pirjával az arczán izgultan ül le s a kis szégyenkező menyasszony ezuttal önfeledten hozzásimul. A mit a vőlegény nem hagy annyiban, hanem heves csókot nyom a menyasszony arczára, a ki sikolt és a csók helyét keszkenőjével még pirosabbra dörzsöli. Ennek ellenében a vőlegény kap egy hálás, meleg csókot az ünnepelt mamától, egy szerető vállveregetést a papától, s a mint sorba jár poharával, az összes bácsik megölelik, s az összes nénik megcsókolják. Elolvadva, de megelégedetten ér vissza a helyére.

Ekkor fölemelkedik az ünnepelt férfiu, jobbkeze elrévedezve nyul a pohár után, balja két ujja közé fogja az állát, aztán megszólal lassan, akadozva s gyomorbajos hangján a következő beszédet vágja ki:

– Tisztelt hölgyeim, uraim, szeretett gyermekeim, barátaim, ti is kedves barátaim, a kiket szerencsém van üzletemben foglalkoztatni! Nem vagyok szónok és nem találok kellő szavakat a ragaszkodásnak és szeretetnek előttem szólott kifejezéseinek megköszönésére. De ti ismertek engem, s körülbelül gondolhatjátok, hogy egy magamfajta embernek mi mondanivalója lehet a jelenlegi helyzetben. Igenis, mikor a mai napon ezen a helyen ülök, elégedetten és önérzettel tekintek vissza a lefolyt időre. Elégedetten, mert ezelőtt huszonöt évvel jól választottam, az a nő, a ki akkor menyasszonyom volt, a lefolyt idő alatt mindig olyannak mutatkozott, a milyennek álmaimban képzeltem a jó feleséget és jó családanyát. Mindig hüséges, szorgalmas és szerető nőm volt, jó gazdasszony és takarékos és az üzletben ugyszólván a jobbkezem.

(A hölgyek aprókat pislognak, az ünnepelt nő merően maga elé néz és a következő mondatnál szeméhez szoritja zsebkendőjét. A férfiak komor meghatottsággal bólogatnak, a fiatalok áhitatos merevséggel bámulnak maguk elé. A vőlegény pedig gondolja: az érzelem kész szónokká teszi a papát!)

– Mi lett volna belőlem és családomból, ha nem ilyen a feleségem? Ne is kérdezzétek, szeretett közönség. Sohasem lett volna belőlem az, a ki vagyok. Mert, kedves barátaim, a kik most üzleti alkalmazottaim, én nem röstellem bevallani, sőt büszkén hirdetem, hogy ezelőtt huszonöt évvel nekem a Dob-utcza és Kereszt-utcza sarkán volt a boltom és segédet nem tartottam. Apró szabómesterek voltak a kuncsaftjaim és én sajátkezüleg szolgáltam ki az inasokat. És az a nő, a ki most a legjobb társaságban is mutatkozhatik, ha otthon elvégezte a házi dolgokat, eljött a boltba és segitett nekem kiszolgálni. Nem éltünk könnyelmüen a mának, hanem garast garas után félretéve, dolgoztunk és nélkülöztünk, hogy előbbre vigyük az életben s ha majd öreg napjainkban nem tudunk dolgozni, ne legyünk terhére senkinek, s ha édes drága gyermekeink megnőnek, ne kezdjék ott az életet, a hol mi. Igenis, a nagy czég, melynek egyedüli tulajdonosa vagyok s mely huszonöt alkalmazottnak ad kenyeret, a Dob-utczában látott napvilágot, erről mindenki meggyőződhetik a kereskedelmi törvényszéknél, mert a czégem már akkor is bejegyzett czég volt.

(Az alsó asztalon, az alkalmazottak között ámuló mozgás. Bernstein ur, a ki öregebb a princzipálisnál s maga is önálló volt s Gombos urat már harmincz év óta ismeri, tanuskodóan bólogat fejével: csakugyan, ő látta a Gombos Ignácz firmát a Dob-utczában.)

– Ma pedig, tisztelt ünneplő közönség, ha visszatekintek a lefolyt huszonöt évre és annak eredményeire, jogos önérzettel mondhatom: a jó isten megáldott engem és én ezt szeretett nőmmel együtt megérdemeltem. És szeretett nőm ma sem olyan, mint a többi asszony, ma is szerény és takarékos és ma már szeretném, ha kevésbé szorgalmas volna, mert vittük annyira, hogy az életet élvezni is megengedhetjük magunknak. Te pedig, drága leányom, a ki nemsokára szintén egy férfit boldogitani hivatva leszel, végy példát anyádról, az én szeretett nőmről és iparkodjál minden tekintetben hasonlitani hozzá. Ezzel akartam az ovácziót megköszönni.

Szem nem maradt szárazon. Az egész társaság olyan meghatott volt, hogy kocczintani is elfelejtettek. A vörös humorista szó nélkül megszoritotta a szomszédja kezét, az ünnepelt felesége férje vállára hajtva fejét, csöndesen sirt, a vőlegény ajkához vonta menyasszonya kezét és édes nézéssel suttogta:

– Igen, nekünk is ilyen szép lesz az ezüstlakodalmunk.

De végre is a meghatottság átengedte helyét a vidám lakodalmi hangulatnak.

– Táncz! – kiáltotta egy fiatal cousin s a társaság nagy robajjal fölkerekedett, az asztalokat oldalt lóditották s három szál czigány rázenditett a csárdásra. A humorista az ünnepelt nőt vitte tánczra, az ünnepelt férfi azonban elnéző mosolylyal az öreg urak közé vonult és az üzleti viszonyokról vitatkozott.

Már hajnalodott, mikor a mulató társaság eloszlott. Ki melegen, ki alázattal kivánt még egyszer sok szerencsét a mai naphoz. A humorista még egyszer hunyoritott a szemével:

– Ideje, hogy végre egyedül lehessetek.

A gyerekek is sorba elébük járultak s még egyszer megcsókolták szülőjüket. A vőlegény ügyvéd is elbucsuzott, némán, csak hosszantartó kézszoritással fejezve ki érzelmét.

– Most feküdjünk le – mondja Gombos ur ásitva.

– Bizony alig állok a lábamon – mondja Gombosné.

Ahogy a sulyos butorzatu hálószobában magukra maradtak, a ragyogó ebédlő után a kétes világitásu éjjeli lámpa mellett, a két emberen különös elfogultság vett erőt. Az asszony lesütötte szemét, az ember végigsimitotta fakó homlokát, mintha valami nem jutna eszébe. Egyik sem tudta, mi lelte s végül erőszakkal lerázván a sajátságos érzést, vetkőzéshez fogtak és lefeküdtek.

– Jó éjszakát – mondja Gombos ur és kezével a feleségéé után nyul.

– Jó éjszakát – suttogja az asszony, s a két kéz összekapcsolódik.

S ekkor Gombos ur simogatni kezdi azt a kövér, gyémántgyürüs kezet s szivében melegség gyul.

– Édes angyalom, – mondja – az az igazi ünnep, hogy igy egyedül vagyunk, mint régen és én most is ugy szeretlek és mindig szerettelek. Öreg bajtársam, szegény, nem volt részed sok örömben s az ifjuságunk elmult, de azért soha más asszonyon nem járt az eszem és ez is ér valamit, ugy-e?

Az asszony halkan a párnába sir. Igy fogja át félkarjával az ura nyakát, ez meg vigasztalja.

– Ne sirj, édes feleségem, nem éltünk hiába, a gyermekeink már élvezhetik a mi munkánkat és mi nem haltunk még meg. Tudod mit? Megyünk nászutra, ezüst nászutra. Jó?

Az asszony csak egyre sir. S az emberben nyugtalankodni kezd az érzés, ez a sirás nem olyan, mint a lakomabeli meghatottságé volt.

– Mi lelt, drágám? – kérdi megrettenve.

Az asszony közelebb vonja az öreg ember fejét és csókkal és könynyel áztatja.

– Mi lelt, szólj? Ne sirj – dadogja ez nyugtalanul. – Mért sirsz?

S a kövér asszony görcsös zokogásban tör ki s fuldokolva, szakadozottan mondja:

– Olyan boldog vagyok, Ignácz, ma először… mióta együtt vagyunk… nem az üzletről beszéltünk.

MUNKA NÉLKÜL.

A mint szombaton este Gáspár piszkos kék zubbonyában haza ment, semmiképen sem látszott rajta, hogy fölmondtak neki. Egy nagy tál vizben hagyta teste kormát és átöltözködött kék posztóruhájába, kivette ládájából aranyóráját, aranylánczát és ment mulatni a korcsmába.

Ott aztán kipakolt, hogy a gazember művezető, meg a mérnök. Rossz vége lesz annak. Már ő is keresztül akarta bökni a vaslyukasztóval, de még türtőztette magát, majd megteszi más. Különben is nem bánja; ott kap munkát, a hol tetszik. Olyan munkás mint ő!

Aztán belemerültek a szoczializmusba, meg a sörbe. Mentül több sört ittak, annál gonoszabb lett a társadalom. A tizedik kriglinél már csak az anarchia segithetett rajtuk. Éjfél jóval elmult, mikor a korcsmából átmentek a kávéházba – sört inni.

Tiz óra is elmult reggel, hogy felébredt. Nagyon nyomorultul érezte magát és eszébe jutott, hogy fölmondtak neki. Nézte a pénzét, s öt forint hiányzott belőle, összesen pedig tizennyolcz volt. Öt forint kosztra, nyolczvan krajczár lesz a mosás, két forint a ráta az aranyórára, a szabó is fog jönni, aztán meg ma délután, ma este és az egész héten át, a mi kell: sör, dohány – bizony csak nyomorult az élet.

De délután mégis csak ott volt Csillag Julisnál, kék posztókabátjában egy óriási szál bazsarózsa is nyilt. Hetykén a foga közé szoritotta virzsiniáját, ugy mesélte:

– Te Julis, fölmondtak a gyárban.

– Jézusom, – szörnyülködik ez, – már most mi lesz?

– Hát megyünk a Mexikóba, mi más legyen? Két hét a fölmondás, lelkem, addig ráérünk gondoskodni.

– Rossz az idő – véli a Julis anyja, a ki az asztalnál kötöget – jobb volna elspórolni azt a kevés pénzt.

– Ugyan, Csillagné, az ember egész héten át odaadja a bőrét másnak s vasárnap egy kicsit ki se mulassa magát?

– De azért, Gáspár, ma takarékosabbak leszünk, nem eszünk a Mexikóban.

– Azt csak bizd rám – véli az idegesen – spórolj te csak a magadéból. Gyere!

És akkora mulatságot csaptak a Mexikóban, hogy még a Julis szép, rózsaszinü perkálruhája is bőven kapott a sörből.

– Veszek neked másikat – vigasztalta a legény az elszontyolodott leányt – azért, hogy fölmondtak nekem, vagyok olyan legény, a ki voltam.

Hétfőn reggel fekete rosszkedvvel ment a gyárba. A kapuban várta már a rátás ember.

– Ma nem fizetek – szólt rá – fölmondtak a gyárban.

– Az se baj – véli az – majd jövök a jövő héten.

– Derék zsidó ez – gondolja magában Gáspár – vár ez majd a jövő héten is.

A kvártélyos asszonynak sem fizetett s azzal okolta meg, hogy fölmondtak neki. Majd ha uj munkába áll. Ott majd többet is kap.

A rákövetkező szombat és vasárnap ép igy telt el. Csak Csillagné kérdezte tőle:

– Nem nézett még munka után?

– Ráérek arra, majd ha nem lesz.

És a Julis könyörgött neki az utczán:

– Ne menjünk ma mulatni, spórold el a pénzt.

– Ugyan ne fecsegj már és ne rontsd a kedvemet. Nem fogok éhen halni.

A rátás ember pedig fölhuzta a szemöldökét.

– Már, kedves barátom, nekem is kell a pénzem. A jövő hétnél tovább nem várhatok.

– Szaladhatsz utána, – gondolta magában, de csak nagy morczosan állt a munkához és irigyen nézte társait, a kik a jövő héten nem lesznek faczérok.

Mikor ez a hét is letelt, titkon reménykedett, hogy a munkavezető odaszól neki:

– No, Gáspár, ha maradni akar, maradhat, mivel sok a munka.

Noha tudta, hogy elv a gyárnál, senkit meg nem tartani, a kinek egyszer már kiadták az utat.

Az utolsó béréből aztán törlesztett valamit a kvártélyra, meg a kosztra. Alig maradt elegendő pénze estére, meg másnap délutánra.

De azért vigan állt be Julisékkoz és csörgette zsebében nehány ezüst forintosát.

– Van itt pénz, Csillagné, valahogy ki ne nézzen a házából és lesz is mindig, a mig bajusz nő az orrom alatt.

– Jó lesz munka után nézni, – vélte az öregasszony a szokottnál ridegebben, majd ráförmedt a leányára:

– Aztán vigyázz, hogy meg ne szóljanak!

– Ugyan miért? – kérdi Gáspár.

– Hát mert egy becsületes leánynak egyedül menni a legénynyel, nem épen növeli a becsületét.

– Ejha, de későn jutott ez magának eszébe!

– Jobb későn, mint soha – mormog még az asszony, de nem mer a legényre nézni. – Hát csak menjetek isten hirével, én nem szólok bele a dolgotokba.

Az esetet nagyon zokon vette a legény.

– A mig pénzem volt, – mondta – nem törődött anyád a becsülettel, de most, hogy munkám nincs, menten kitenné a szürömet. De csak ne féljetek semmit, lesz nekem mindig pénzem, nem fogok tőletek kölcsönkérni.

És olyan elkeseredett szilajsággal mulatott, hogy éjfél régen elmult, mire Julist a kapujáig kisérte. Pedig máskor tizenegykor mindig haza szokta már vinni.

Hétfőn délig aludt.

– Faczér vagyok, – gondolta magában – most legalább kipihenem magam.

Tudja isten, mintha az önérzetét adta volna cserébe a munkakönyvért, melyet kikapott. A kvártélyos asszonyra nem mert ránézni, pedig máskor is maradt adósa. Mikor a kiskorcsmába ment, a gyár közelébe, a régi pajtások közé, hangosan dobogott a szive: hátha nem akarnak enni adni neki? Pedig a zsebében volt még annyi pénz, a mennyi egy ebédre kell. És szinte hálát érzett a korcsmáros iránt, mikor az barátságosan rászólt:

– Aztán hozzám ne legyen azért hütelen, ha ujra munkába áll.

Meg is fogadta, hogy akár Ujpestről is ide jár majd kosztolni, legalább is vasárnaponkint.

A többi munkába ment, ő meg szétnézett az utczán: mihez fogjon? De jó volna, ha Julisnak nem lenne munkája. De nyolcz óra előtt haza nem kerül az a paszománt-gyárból. Igy hát egymagában ment a városligetbe.

Fa tövében, süppedékes gazban csapatosan kékellett a földön a munkátlan munkások sokasága. Végignézett ünneplőjén, szeretettel megbillegette az aranylánczát, ugy adott hálát istennek, hogy nem olyan, mint amazok. Rajta meg sem látszik, hogy faczér, még az sem, hogy munkás. A guvernántok, a kik a gyerekekkel játszadoznak, bizonyosan jogásznak is nézik, a miért hétfőn, munkanapon, a városligetben sétál, pálczával a kezében.

Odaállt a Barokaldi bódéja elé és együtt röhögött a többivel a clown tréfáin. Be-betekintett a czifra ördögmotollákba és az egyik fehér cselédet meg is forgattatta rajta. Hallgatta a látványos bódék kikiáltóit s erősen küzdött a kisértéssel, hogy a szavára hajoljon s lenyomjon tiz krajczárt a belépti dijért. Egészben pedig majd elszédült, látván, hogy mennyi faczér munkás gyülemlik össze ezen a téren és mindegyik mintha mulatna. Ugyan miből élnek ezek az emberek?

Másnap reggel már nem türte a henyélést. Korán reggel megvárta Julist a kapunál és elkisérte a munkába. Bemenni nem mert hozzá, valamiképen röstelkedett az öreg asszony előtt. Még délelőtt benézett vagy három helyütt, de nem kapott munkát. Nézzen ide a jövő héten, addigra előjegyzik. Bizony kellemetlen nap volt.

A többi nap még kellemetlenebb. A hét végén a korcsmáros is morczosan rászólt:

– Aztán lesz-e fizetség szombat este?

– Lesz, – felelte és érezte, ha munkában volna, kemény gorombaságot hajigált volna a korcsmáros fejének.

És szombaton délután nehéz szivvel adta zálogba az aranylánczát, órástul. Volt pénz bőven, ettől ismét fölvidult.

– Van-e már munkája? – volt első kérdése a Julis anyjának.

– Lesz, lesz – felelte.

– Aztán az órája, meg a láncz hová lett? – volt a második kérdése.

– Elromlott, – felelte és zavartan nevetett hozzá.

– Hm, hm, – vélte az öreg asszony, – rossz vége lesz ennek.

– A magam baja, – felelt most Gáspár daczosan, – nem ád nekem senki a magáéból.

– Csak ugy véltem, – szólt kurtán Csillagné és a kezében hevesebben jártak a kötőtűk.

– Gáspár, – szólt szeliden Julis – ne menjünk ma mulatni, hiszen nem kell épen tánczolni! Menjünk csónakázni.

– Hagyd el Julis, ha magamban vagyok, spórolok, de ha veled vagyok, nem akarok csufot vallani.

– Akkor legalább, – szólt a leány félénken, – nekem is van egy kevés pénzem.

– Add az anyádnak, – rivalt rá a legény, – hát minek nézel engem? nem vagyok én koldus!

Többet a leány nem szólt. Nagyot mulattak, még vörös bort is ittak ez alkalommal.

Egy hétig tartott a pénz, aztán vége volt.

– Te Julis, – szólt Gáspár a leányhoz, a mint reggel megvárta a kapunál – nincs egy pár hatosod? Vasárnap visszaadom.

Nem volt neki, de majd délre kér előleget a gyárban.

– Vasárnapra megadom, ha a föld alól keritem is elő.

Meg is adta neki, de csak kék zubbony volt rajta, a mit munkában szokott viselni. Az ünneplőjét eladta.

– Ma nem fogunk mulatni – szólt csöndesen Julishoz, a mint belépett hozzájuk ebéd után. – Hiszen nem muszáj épen tánczolni!

– Mi az? Mi az? – fortyan föl az asszony. – Hát magát mi lelte? Most már vasárnap is dolgozik?

– Dehogy, dehogy, – hebeg a legény.

– De mama, – kérleli a leány.

– Igy akar a lányommal menni. Nem a, lelkem, soká elnéztem a maguk dolgát, de mindennek van határa. Hirbe keveri a lányomat, ezt nem türöm. Majd ha ismét mulatni akar vele, akkor váltsa ki előbb az aranyóráját és vegyen karikát is a Julis gyürüsujjára. No nézze meg az ember!

A PÁLINKA.

Este nyolcz órakor. Felcsákné a kályha mellett áll és jókedvvel főzi a birkapörköltet. Mellette a nyolcz éves gyerek tágra fujt orrlyukkal szagolgatja a ritka meleg vacsorát. Negyed kilenczkor a gyerek nagyot sikit örömében: anyja ráparancsolt, hogy teritsen, mindjárt itt lesz apa. Viszi a piros abroszt, a három vastag tányért, gondosan letörli a fekete kést, villát, aztán az udvarra szalad és teli vizes-korsót állit az asztal közepére. Majd átszalad a füszereshez kenyérért, mert elfogyott a kenyér. Pontban fél kilenczkor minden rendben van: az asztal meg van teritve, az étel meg van főzve.

– Mindjárt itt lesz apa – biztatja kipirultan az anya gyermekét.

– Jó lesz, mert olyan éhes vagyok már – sóhajt a gyerek, de ezuttal az éhség nem fáj neki. Hiszen meleg vacsora van.

Kilencz órakor az asszony kiáll a kapuba és a gyerek boldog türelmetlenséggel toporzékol mellette. Néznek fölfelé az utczán, a honnan apának jönnie kell. Nyolczig tart a munka, most már itt lehetne. Csak késik.

Fél tizkor az asszony és a gyermek a kályha mellett gubbaszkodik és hallgatják az elfőtt étel rotyogását. A szobában lesrófolták a lámpát, hogy ne fogyjon a petróleum s lehessen hirtelen világosságot teremteni, mihelyt Felcsák belép. Háromnegyed tizkor a gyerek keservesen sir és rágja a száraz kenyeret. Az asszony ölébe vonta a gyereket s az ajtó felé forditott arczczal, simogatja a haját. Tiz órakor elhamvadt a kályhában az utolsó parázs és anya és gyermek egymásba ölelkeznek, a sötétben ülnek és reszketnek. Eddig várták apát, most remegnek tőle, hogy jön.

– Anyuska, – sugja a gyerek – én az ágy alá bujok.

Anyuska kimondhatatlan sajnálkozással néz a kis gyerekre. A kis gyerek arczán komolyság, aggodalom és rémület, de hangjában megadás, türés és engedelmesség. Mintha arról lenne szó, hogy vihar lesz, a miről senki sem tehet.

– Jó lesz? – sugja a gyerek.

Az anya szomoruan rázza a fejét. Odahajol a gyerek füléhez, ugy sugja:

– Ott is megtalál.

– Hát hova bujjak? A multkor az udvaron bujdostam, de az első lármára megijedtem és beszaladtam.

Az asszony magához szoritja a gyermeket.

– Majd megvédlek én. Az ölembe bujsz, mint most és akkor…

Nagyot sóhajt és a gyerek folytatja siralmas kétségbeeséssel:

– És akkor téged ér minden ütés.

Az asszony a kezével int.

– Nem baj, tudod, hogy anyának nem fáj az ütés.

A gyerek ugy tesz, mintha elhinné és szorosabban buvik az anyja ölébe. Tizenegykor elaludt, s az asszony óvatosan a fekvőhelyéhez viszi, ott leteszi. Nem vetkőztette le, ilyenkor jobb, ha a gyerek fel van öltözve.

Aztán egy kicsit felsrófolja a lámpát és körültekint. Az asztalról leszedi a tányérokat, késeket, villákat. A konyha sarkából kiveszi a baltát, a kalapácsot, a konyhaszekrényből minden vágó- és ütőszerszámot. A falakról leszedi a tepsiket, a tányérokat és egyéb törékeny holmikat egy halomba gyüjti a konyha sarkában s elébe tolja a koffert. Még egyszer körülnéz, hogy nem felejtett-e el valamit, aztán hirtelen kitör belőle a zokogás, de csak egy másodperczre. Hallgatagon, a sötétben tapogatózva megy az ágyhoz és belefekszik. Hanyattfekve, összekulcsolt kézzel, minden neszre figyelve vár, vár a viharra.

Egy óra tájban a kapu felől veszekedés hallik. Az asszony fülére huzza a dunyhát s minden izében remeg. Hallja a házmester káromkodását, az ura részeg feleselését. Aztán elhallgat a házmester, s az ura egymagában káromkodik. Közelebb, közelebb. Egy irtózatos rugás, – ajtó recseg, zár zörög, irtózatos, orditó szidalom s a szoba küszöbén egy alacsony zömök árnyék; az árnyékból két macskaszem sárgán villog bele a szoba félhomályába.

– Már megint? – ordit az ember. – Nincs vacsora? Hol vagy, komisz boszorkány? Meg a kölyök? Én vagyok itt az ur, vagy más? Hol a vacsora? Fölfaltátok ugy-e?

A szoba megtelt pálinkagőzzel. A gyerek fölriadt álmából és moczczanni sem mer. Az asszony felül ágyában és száraz, fásult hangon mondja:

– A vacsora kint van, ha éhes vagy, egyél, ha verni akarsz, verjél, de hamar, mert késő van és aludd ki magad.

A részeg ember egy pillanatra meghökken a száraz hangtól s csak ugy dünnyög magában. Már leül az ágy szélére és egy vidám nótát dudolász. De mikor a fél csizmáját lehuzta, egy darabig a sötétben nézi a talpát, aztán a gyerek felé hajitja. Ez fölsikolt. Az asszony kipattan az ágyból és a gyerekhez ugrik. Ettől egészen megvadul az ember. Odaront hozzájuk és üt-vág, a hol éri őket. Aztán vadul topogni kezd, kést, baltát keres, hogy agyonüsse őket. Mert ő az ur a háznál. A konyhában megbotlik valamiben, végignyul a földön és elhallgat. Néhány perczig bent az asszony figyel, a gyerek magába fojtja a sirást, aztán az asszony hevesen megcsókolja a gyereket és sugja:

– Már elmult.

Hat órakor reggel az asszony a kályhánál áll és főzi a tejet. Az ember egyet trüsszent s fölébred. Sárga arczán az éjjeli tivornya mély barázdákat szántott, apró sárga szeme hunyorog az éles világosságtól. Lassanként tápászkodik föl és ránéz a felesége arczára, felesége homlokán a nagy kék daganatra. Ugy áll ott, mint a megvert kutya, aztán térdre hull az asszony előtt és keservesen sir.

– Már megint, már megint! – nyöszörgi. – Édes feleségem, hát mért nem ütsz ilyenkor agyon? Tartsd készen a baltát és vágj fejbe vele, megérdemlem. De nem teszem többé, soha többé, átkozott pálinka!

Az asszony nem tud ránézni, csak engesztelőleg bólogat a fejével és hagyja csókolni durva kezét. Az ember tovább szórja magára az átkokat és önti a fogadalmakat. Aztán nagyot csuklik és félénken kérdi:

– A gyerek is?

Az asszony szeméből elkeseredés lövell felé.

– Igen, a gyerek is, – kiáltja – majdnem kiütötted a szemét, a csizmáddal ütötted a szemét!

Az ember arcza elé csapja a kezét és felhördül. Aztán becsoszog a gyerekhez, a ki sirva csapja nyaka köré a karjait.

– Nem iszom többet – fogadkozik a gyereknek is, ám ez nem akar neki hinni. Rázza a fejét és csak sir.

Ekkor az ember fölkel. Ünnepélyesen a feleségéhez lép és összekulcsolja a két kezét.

– A gyerek elhiszi, – mormogja – és… és én nem hiszem. De tégy valamit, találj ki valamit, hogy legalább ne bántsalak többet. Hisz meghalnék értetek, de ha az a pálinka belém száll, akkor megvett az ördög. Ne eresszetek be, zárjátok be az ajtót.

– Betöröd – mondja szárazon az asszony. – Fölriad az egész ház és a házmester betöri az ablakot.

– Igaz – csügged az ember. – Hát mit csináljunk?

– Megyünk a Dunának, – mondja az asszony – előbb-utóbb ugy is az történik, hogy agyonütsz bennünket, hát minek bevárni, mig gyilkos leszel?

– Nem, nem – sugja az ember – és kezével részegesen hadonáz az arcza előtt.

– Dolgozz, – mondja az asszony – és Isten őrködjék fölöttünk.

Mikor az ember délben hazajön, az arcza diadalmas.

– Kitaláltam valamit, – mondja – velem fogsz jönni, megtiltod az ivást. Ha te ott vagy, nem ragad el a pálinka.

– Jó – mondja az asszony – de nem hisz maga sem benne.

Vagy két hétig a szegény munkásfamilia boldog, mint a madár az ágon. Felcsák Lajosnál nincs nyugodtabb, szelidebb, szeretőbb ember. Térdén lovagoltatja a gyereket, megkiméli az asszonyt minden fáradtságtól. Maga megy a kutra vizért, átszalad a gyerekkel a füszereshez és czukrot is vesz neki. A második hét vége felé ebédnél egy kicsit rosszkedvü, este pedig egy félliter bort hoz a vacsorához. Ezek a végzetes jelek.

Az asszony nézi az embert s komolyan mondja:

– Holnap érted megyek.

Az ember csüggedten ereszti le a fejét. Már nem mer fogadkozni, hogy nem fog inni.

A gyerek jól van ellátva. Turót kap vacsorára, s egy egész marékkal czukrot, sőt datolyát is.

– Nem fogsz félni?

– Nem, anyuska, aztán nem is játszom gyufával, hogy tüz ne legyen.

– A lámpához se nyulj.

– Ahhoz sem nyulok. Aztán ugy-e, ma nem lesz baj apukával?

– Nem, nem, aranyvirágom, hisz vele megyek.

Éjfél után a gyerek nyugodtan alszik a földön, az asztalon a lámpa ég, mert a gyerek csakugyan nem nyult hozzá. A kapunál éktelen veszekedés a házmesterrel, de most asszonyhang rikácsolja tul a birokra menő férfiakat. A házmester a kapukulcscsal fejbevágta Felcsákot, a ki berohan baltáért, hogy a házmestert agyonüsse.

– Az élivel, – rikácsolja az asszony – csak az élivel, hogy kettéhasadjon.

A mint berontanak a szobába, a gyerek fölriad és megijed az apja véres ábrázatától.

– Jézus, – kiáltja – apuska vérzik.

– Mit? Te nem alszol? Égve hagytad a lámpát, hogy fogyjon a petróleum? No megállj, te komisz, majd megtanitlak rendre.

Ezt az asszony rikácsolta. S kibomlott hajjal, a pálinkától kivörösödött, kidagadt arczczal, magasra emelt ököllel ront a gyerekre és üti, a hol éri. Az ember megáll a küszöbön és nézi.

– Ugy, ugy – motyogja – emberségre kell tanitani a gyereket.

ALARICH FELESÉGE.

Az orosz-japán háborura félkettőig kellett várni, a mig kisült, hogy a nevezetes csatát nem vivták meg. Tahi Béla nagyot káromkodott, de miközben a télikabátjába bujt, elgondolta:

– Szamár vagy, barátom, hiszen ha meg lett volna a csata, még egy órát kellett volna itt rostokolni. Dühös vagy, hogy egy órával hamarább szabadulsz?

Frissen esett hó boritotta az utczát. S Tahi egyszerre könnyünek érezte a lelkét. Mintha csak hazaérkezett volna, nevető tekintettel üdvözölte az utczát. Az Andrássy-uton, a hol a szerkesztőség volt, egy lélek sem volt látható s ez még jobb kedvre hangolta.

– Késő van, – gondolta – most talán a hiéna sem fog már háborgatni.

Csakhogy a Gyár-utcza mélyéből elébetoppant a hiéna. Fiatal ficzkó, czilinderrel a fején, könnyü nyári felöltőben s óriási pamutsállal a nyaka köré csavarva. A hogy Tahit meglátta, széles, gyermekes mosolylyal elébe sietett, de nem nyujtott kezet s nem is köszönt. Várta, mig mind a kettőre engedelmet kap. Nem kapott.

– Nos? – szólt Tahi. – Mit csináltál?

– Vártam.

– Nem fagytál meg? Nem untad el? Azt hiszed, összeomlik a világ, ha egyszer nem állsz az utamba?

A fiatal ember nem ütközött meg sem a durva hangon, sem a durva szavakon. Egy darabig némán mentek együtt, ekkor Tahi kezet nyujtott neki:

– Szervusz.

A két ember most szó nélkül ment végig az Andrássy-uton. Tahi mogorván, nyugtalanul belekémlelve minden mellékutczába, a másik feszült figyelemmel az arczán, le nem vette a tekintetét társáról. Néhány elkésett ember, néhány munkásformáju alak, itt-ott egy rendőr s egy-egy csapat éjjeli pillangó maradt el mögöttük. A Bajza-utcza sarkán Tahi megszólalt:

– No hát süsd ki, mit csináltál ma este?

– Semmit – felel a másik és sóhajt.

– Nem sok, azt hiszem, jobban is megerőltethetted volna magadat, minden kár nélkül.

– Igen – szól amaz tétova hangon – a Népszinházba kellett volna mennem Rébék Ernáról irni, aztán megundorodtam e gondolattól és nem mentem a Népszinházba.

– És Rébék Erna?

– Bizonyosan hasból irtak róla.

– Tehát nem is jelentkeztél a szerkesztőségben?

– Nem.

– S tudod-e, hogy most már irgalmatlanul elcsapnak és igazuk is van? Nem menni a szerkesztőségbe! Egy ujságiró, a ki nem törődik vele, hogy valami kimarad a lapjából! Tudod-e, fiu, hogy haszontalan vagy?

– Tudom – suttogja amaz és szemébe köny gyül. – Előbb tudtam, mint bárki más és jobban, mint akárki. Nem tudom megtenni, a mit akarok, nem tudok dolgozni, ha nincs kedvem, s mihelyt dolgozni kell, nincs kedvem. És semmi erkölcsi érzésem. Honnan van ez? – tette hozzá gyermekes kiváncsisággal.

– Honnan, honnan! – morog a másik. – Mert haszontalan vagy, mert jobban szeretsz csatangolni, mint dolgozni, mert most is jobb volna aludnod, vagy dolgoznod… Minek vártál rám? – ordit föl haragosan.

– Nem akartam, – szól a fiatal – de muszáj volt. Egy órakor idejöttem s mikor nem jöttél, gondoltam: nem jösz, most beülök a kávéházba és megkezdem a regényemet. S megálltam s gondoltam, hátha abban a pillanatban jönnél, mikor én odábbálltam? Még öt perczet! Aztán még öt perczet, aztán már nem gondoltam semmit, csak álltam és vártam s ha nem jösz, sohasem tudtam volna elhatározni magamat, hogy haza menjek.

– Báb! – morog a másik és megáll. Szeme szeretettel nézett fiatal társa arczába.

– Most jut eszembe, – mondja – tudod-e, hogy hogy hivták Alarich feleségét?

– Nem tudom, de ha tudni akarod, holnapig megnézem.

– Hazudsz! – kiált Tahi haragosan. – De ha mégis képes volnál reá, ugy őrizkedj tőlem, mert megfojtalak!

– Miért?

– Miért, miért? Mert akkor még te is különb legény volnál nálam. Holnap megnéznéd? Meg tudnád tenni, még holnap, a mire én husz év óta nem vagyok képes?

– Hogyan? Husz éve?

Tahi fitymálva fordult el barátjától.

– Azt hiszed, te husz év mulva nem ott fogsz tartani, mint ma? Hát hallgass ide. Husz éve vagyok riporter és nem tudom többre vinni. Pedig remek irói tehetségem van, emésztő ambiczióval léptem erre a pályára, hogy megszerezzem a paszust a dicsőség számára. Remek a tragédiám, én mondom, kölyök, a ki nem szoktam sem henczegni, sem tévedni. Azzal feküdtem le, azzal ébredtem. Minden egyes jelenetét át meg átgondoltam, át meg átéltem. Ma is két nap alatt le tudnám irni az egészet, annyira készen van. Nem irtak, nem gondoltak még e földön oly nagyot és szépet.

– Alarichról szól?

– Alarichról. De nem jutott eszembe a felesége neve. Majd megnézem, gondoltam, és mentem a műhelybe és átéltem ujból a tragédiát a névtelen feleséggel. Akármelyik történelmi könyvben megvan s van otthon vagy két tuczat egyetemes történelmem. S husz év telt el, odalett az ifjuságom, megcsontosodtam mint riporter, senkisem vár tőlem semmit, magam sem. Mert nem tudtam magamat rászánni, hogy felüssem egyikét a két tuczat történelmemnek, hogy megnézzem, minek hivták Alarich feleségét.

– S nem irtad le a darabot név nélkül?

– Ördögöd van, kölyök. Persze, hogy eszembe jutott. Ird le, gondoltam és majd ha megvan, utána nézed a nevet és kitöltöd a kéziratban.

– Nos és?

– Ne légy képmutató, fiu, mintha nem tudnád magadról!

– Nem tudom, igazán!

– Nem? Hát megijedtem ettől a gondolattól és elsikkasztottam. Mert mihelyt erre került a sor, éreztem, hogy a név csak kifogás. Ha tudom a nevet, akkor le kell irnom a darabot, ha pedig leirom a darabot név nélkül, akkor mire való a kifogás?

Megálltak és egymásra néztek. Mint két idegen kutya, ha találkozik s nem érzi még, hogy ellenséggel, vagy jóbaráttal találkozott-e. Egyszerre csak Tahi éktelen káromkodásra fakad.

– Vitt volna az ördög, mielőtt megismertelek, komisz tolvaj. Hát ezért mondtam el neked ezt? Hogyan csináltad, hogy ezt kiloptad belőlem? Mi közöd hozzá? Minek van most egy ember, a ki ismer engem?

A fiatal ember könyörögve tekintett rá. Egész testében reszketett. A kezét is összekulcsolta egy pillanatra, de még ezt sem merte tenni. Végül köny gördült a szeméből s ettől Tahi haragja lelohadt.

– No, jól van, – szólt enyhén – de el ne árulj.

– Igen, – rebegi a másik – és igazad van, olyan komiszság volt tőlem, de én nem tettem semmit, hogy elbeszéld. De azért mégis én vagyok az oka. És komiszság tőlem, mert nekem is van titkom… nem, nem titok, magam sem tudom, minek nevezzem és értelek, mert iszonyu fájdalom volna, ha valaki más is tudna róla. Azaz egy tud róla, egyetlenegy… ó szegény kis feleségem! – zokogott föl hangosan, de csak egy pillanatra. Aztán kővé meredve bámult barátjára és gyámoltalan kézlegyintéssel mormogta:

– Most már mégis tudod.

Tahi megrendülve fogta meg fiatal barátja vállát.

– Nyugodj meg, fiu, feleséged van? Nem tudom, igérem, hogy el fogom felejteni. Ha ugyan nem volna jobb neked, ha nem felejtem el. Ez sulyosabb, mint az Alarich felesége. Nem, hogy van, az nem szégyen, hanem hogy mégis itt vagy velem, félháromkor éjjel, és mindig és mindig másokkal. No de mindegy, nem akarod, hogy tudják, hát én sem tudom.

– Nem, nem, – szól amaz szomoruan – most már tudhatod, mivel én is tudok a te darabodról és a te szomoruságodról. Olyan rossz volt amugy is, közel vagyok az öngyilkossághoz, talán még jó, ha más is tud róla, ha te is tudsz róla.

– A mint akarod.

– Megházasodtam, titokban, magam sem tudom, hogy miért. Ugy szerettem szegény kis lányt és… nem tudom, ugy éreztem, hogy egy kis lánynak szégyen, ha másnap tudják róla, hogy asszony.

– Gyerek vagy, de igazad van. A házasság privát ügy, senkinek semmi köze hozzá. Mikor történt?

– Három hónapja.

– Három hónapja? Hiszen… várj csak, már három hónapja, hogy minden éjjel együtt vagyunk!

– Igen.

– S te még a mézeshetek alatt sem birtad ki otthon?

– Ó, ha tudnád, hiszen magam sem értem. Emlékszel, mikor három hónappal ezelőtt először találkoztunk?

– Emlékszem.

– Te akkor olyan érdekesen beszéltél és kitüntettél barátságoddal. Tegeztél és arczul ütöttél, mert megvártalak.

– Nos?

– Hát ez esküvőm előestéjén volt. Másnap délben megesküdtünk.

– Lehetetlen! Hisz másnap éjszaka kávéházban ültünk reggel hatig?

– Igen. Te, mikor elváltunk, meginvitáltál, hogy redakczió után várjalak. Ez olyan kitüntetés volt…

– De ember, másnap már feleséged volt!

– Igen, de te nem tudtad és én nem akartam megmondani.

– Akkor engem kellett volna felültetned. Rettenetes.

– Ezt gondoltam magam is. Hidd el, komolyan elhatároztam, hogy felültetlek. Aztán jött az este, édes kis angyalomat vacsora után hazavittem. Mondtam neki, hogy mivel senki sem tud a házasságomról, el kell végeznem a dolgomat, aztán visszajövök. Megcsókolt és azt mondta: siessek, mert fél. És én siettem, mikor elvégeztem a dolgomat, azt gondoltam, hozzá megyek, és mentem hozzád. Nem tehetek róla, hogy te neked előbb tettem igéretet, ez ugy rajta feküdt a lelkemen, mint valami szuggesztió.

– És másnap?

– Már nem tudtam elmenni. Mardosott a lelkiismeret és elképzeltem angyalomat könyezve, kétségbeesve. A lépcsőn visszafordultam, nem volt erőm letörülni a könyeit. E helyett levelet küldtem neki, hogy fontos dolgokban járok, el kell utaznom, de holnap itt leszek.

– És jöttél megint hozzám?

– És mentem megint hozzád, és másnap még kevésbé mertem eléje állni s megint hazudtam. Majd holnap! És megszoktam, hogy rád várjak és minél nagyobb lett a bünöm vele szemben, annál gyávább lettem. S ennek most már három hónapja, hogy feleség vár rám, s hajléktalanul bolyongok, mert nincs erőm hozzámennem.

– Meddig fog ez tartani? – kérdi Tahi szigoruan.

– Nem tudom, – felel a másik sóhajtva – minden nap azzal válok el tőled, hogy hozzá megyek és…

– És ma hozzá fogsz menni, mert nem válsz el tőlem. Fiu, most megint szuggerálok. Én most elviszlek a lakástok kapujáig és te bemégy. Beverlek, bepofozlak, érted?

A fiu reszketett.

– Jó, – mondta forró hangon – verjél, pofozzál be, ó, ha csak ott volnék már.

– Ott leszel, – szól Tahi és különös ellágyulás fogja el. Mintha maga is megszabadult volna a huszesztendei tunyaságtól, bünbánó felbuzdulással mondta:

– Meg kell változnunk. Igérem, hogy én is még ma megnézem, minek hivják Alarich feleségét.

A szitáló hóban a két ember férfiasan kezet fogott. Ugy érezték, mintha uj lélek szállt volna beléjük. Testükön végigfutott a cselekvés vágya.

– Siessünk, fussunk, – suttogta a fiatal ember – minden pillanatért kár.

– Fussunk, – lihegte a másik is és nekiiramodtak az éjszakának.

A Wesselényi-utcza egy komor, barátságtalan háza előtt álltak meg.

– Itt van?

– Itt. – A fiatal ember egész testében reszketett.

– Nyomd meg a csengőt, – sugja a másik és szintén reszket.

– Igen.

Reszkető ujja alig talál a piszkos rézgombra. Egyszerre megijedt.

– Megnyomtam, – rebegi és hideg verejték ül arczára.

– Jó, – sugja rekedten a másik.

Soká kellett várni. A Wesselényi-utczai házmester nem szokta meg a kapupénzt. A két ember alig birt magával.

– Tán be sem lehet menni? – szól a fiatal és hangjában mintha reménység lett volna.

De ekkor csoszogó léptek hangzanak, a kulcs megfordul, a két barát még egyszer kezet szorit.

– Isten veled, – sugja Tahi – jó ez igy és én is megnézem – még ma.

Barátja ugy szoritja a kezét, mintha belekapaszkodna. Tahi egy erélyes lökéssel kiszabadul.

– Szervusz! – És rohan. Még hallja, a mint a kapu becsapódik.

– Megváltoztam, – mormogja, a mint végigsuhan a házak során, a Józsefváros felé, a Pál-utczába. Messze az ut odáig.

*

A fiatal ember, a mint a kapu bezárult mögötte, fölbotorkál a lépcsőkön. Szive a megrepedésig dobog. A harmadik emeleten van a lakása, a lépcsőről még nem látja. A mint nagysokára fölér az emeletre, szinte eláll a szive. Ott az ajtó – s a felső üvegablakból világosság látszik. Ébren van, várja!

S mint a ki kisértettel találkozik, megfordul, lerohan, hosszan csenget.

– Valamit elfelejtettem, – rebegi a házmesternek és kint terem az utczán.

*

Tahi Béla kezében a történelem. Mereven, mozdulatlanul bámul rá. Olyan furcsának tetszik neki felbuzdulása, meg hogy a kölyök feleségét kapcsolatba hozta Alarich feleségével.

– Nevetséges, – gondolta s ellökte a könyvet. – Azért sem. Hiszen ha ezt komolyan venném, bolond volnék. Ma azért sem, hanem holnap, – rögtön, mihelyt fölkelek.

AZ APRÓHIRDETÉSEK ELŐTT.

A kiadóhivatal előtt mindennap kiragasztják az apróhirdetéses hasábokat, az ingyen olvasó publikum számára. Budapestnek egészen külön társadalmi osztálya fejlődött ki azokból, a kik az utczán tanulmányozzák az apróhirdetéseket. Reggeltől délig váltják egymást föl a mindkét nembeli tanulmányozók, apró noteszokba beirják a nekik való «keresleteket», félénken benyitnak a hivatalba s a kapott czimekkel estig ajánlkoznak, szóval és irásban. Foglalkozásnak elég egész napra, nem gyümölcsöz semmit, de mivel egyik sem hal éhen, föl kell tennem, hogy meg lehet belőle élni.

Egy kopott fiatal ember, meg egy kopott leány között ezen az úton szövődött az ismeretség. A szegénység huzódik is egymástól, közlékeny is. Két hét multán a leány hiába kutatott zsebében czeruza után s a fiatal ember fölajánlotta a magáét.

A leány: Köszönöm, nem tudom, hol hagyhattam el.

A fiatal ember: Bizonyosan otthon tetszett hagyni.

A leány: Igen. A másik ruhámban.

A fiatal ember (magában gondolja: sohsem láttam rajta más ruhát): Én, kisasszony, elővigyázatos vagyok, minden ruhámban tartok czeruzát.

A leány (magában gondolja: könnyü neki, mikor csak egy ruhája van): Okos is, mert nagyon kellemetlen, ha az ember föl akar valamit jegyezni s nincs mivel. Meglehet, hogy épen ilyenkor, ilyen csekélység miatt szalasztja el a kedvező alkalmat.

A fiatal ember: Bizony, igaza van.

Másnap a fiatal ember udvariasan előre engedi a tudakozó rácshoz. A bediktált czimek után itélve, sejtette, hogy a kisasszony mint bonne, mint elárusitónő, mint probirmamzel, mint társalkodónő, kulcsárnő keres állást.

A fiatal ember: Nagysádnak remélhetőleg már van kilátása állásra?

A leány: Ó, van, hiszen hely akadna bőven, csakhogy megválogatom ám. Nem minden elfogadható, a mi itt kinálkozik. Különben tetszik tudni, nekem nem épen életkérdés, hogy állást kapjak, mert hála istennek, szüleimnél vagyok s csak ugy gondoltam, hogy minek töltsem az időt hiába, ha akad valami megfelelő állás, hát én is keresek valamit. Önnek persze nincsenek szülei?

A fiatal ember: De vannak, hála istennek, s a helyzetem egészen olyan, mint a nagysádé, csakhogy az én szüleim vidéken laknak s férfi létemre természetesen nem akarok örökre rajtuk élni.

A leány: Természetes, természetes, ön férfi. S mi a foglalkozása kérem?

A fiatal ember (némi zavarral): Kereskedő vagyok.

A leány (magában gondolja: Ah, commis!): Szép, szép…

A fiatal ember (buzgón): De tetszik tudni, manapság kevés tőkével az ember nem megy semmire. Minek koczkáztassam kevés vagyonomat önálló üzletre? Inkább beállok másokhoz s megelégszem a biztos keresettel.

A leány (megdöbbenve gondolja: pénze van? Ejha! De hátha csak ugy henczeg, mint én?)

Harmadnapra eszébe jutott a fiatal embernek, hogy:

A fiatal ember: Bocsánat, kisasszony, hogy még nem is mutattam be magamat. Fekete Béla a nevem.

A leány: Igen örvendek, én Gálos Etel vagyok.

A fiatal ember: Etel? A legkedvesebb nevem.

A leány: Ugyan?

A fiatal ember: Igazán sajnálom, hogy magam is olyan idegen vagyok a városban, különben mindent elkövetnék, hogy nagysádnak segitségére lehessek. Nagysád olyan kedves, olyan szép!

A leány (elpirulva): De kérem!

A fiatal ember: Nem fogja rossz néven venni, hogy igy kimondom, a mit gondolok. Hanem azt mondom: mégis van gondviselés. Ime, nap-napután itt lesem a jó szerencsét és ki tudja, hogy nem akadtam-e rá.

A leány (sóhajtva): A jó szerencse? Állás kell ahhoz, Fekete ur, első a kereset.

A fiatal ember (melegen): Igaza van, kedves Etel kisasszony, de ha az ember tudja, hogy miért töri magát, állást is hamarébb kap.

A leány (szomoruan): Ó, uram, én már elvesztettem minden reményemet.

A fiatal ember: Nem szabad csüggedni, kisasszony. Higyje meg, ugy érzem magam, mintha megütöttem volna a főnyereményt. Etel kisasszony, megengedi, hogy a nevén szólitsam?

A leány (halkan): Majd ha állása lesz.

*

Az érintkezés az apróhirdetéses tábla előtt mind bizalmasabb lett, a nélkül, hogy őszintébbé is vált volna. Csak ugy, a hogy az aranyozott rámáról lassanként lepattogzik a hivalgó fény és kibukkan mögötte a nyers és értéktelen puhafa, azonképen támadt a két szegény ember között némi világosság az egymás viszonyairól. Az idő mind zordonabb lett és ruhájuk nem lett melegebb. Esett is az eső, a fiatal embernek nem volt esernyője.

A leány: Tudja isten, a mama mindig ugy szekiroz, hogy vegyem föl a téli kabátomat, de csak nem teszem magamat nevetségessé, hogy november elején már téli kabátban járjak! Aztán nagyon vérmes vagyok (szegénykének violaszinü volt az arcza) nem türöm a meleget.

A fiatal ember (dideregve): Én is jobb szeretem a hideget. Különben rendeltem már téli ruhát, hanem azok a szabók mind megbizhatatlanok. A mult héten kellett volna liferálnia, de el vagyok rá készülve, hogy két hét mulva sem lesz meg.

Viszonyuk bizalmasabbá válván, a kiadóhivatalból együtt szoktak elmenni. A fiatal ember el is kisérgette a leányt ajánlkozó utjain s megvárta lent, a kapu előtt. Meglátta a szegény, nyomorgó arczon a csüggedés kifejezését, de aztán hallotta a leány fitymáló beszédét:

A leány: Megint felültettek. Nem vállalnám el, ha aranyba foglalnának is. Két kis gyerek van, egyik vásottabb a másiknál. Aztán azt is akarják, hogy takaritsak. Ha ezt akarom, akkor mindjárt cselédkönyvet váltok és beállok szobaleánynak. Nem igaz?

A fiatal ember (aki már nagyon az utolját járja): Kedves Etel, mégis, nem volna jobb, ha legalább egyelőre – mig valami jobb nem akad…

A mire a leány mély sóhajjal és megfeledkezve kérkedő magatartásáról, lehorgasztja fejét.

A leány: Bizony jó volna – akármi – de nincs semmi, semmi!

Egy napon a fiatal ember föltünően nyugtalannak találta a leányt. A nyomor csak ugy leritt szegénykéről, a sáros aszfalton ugy járt, hogy a talpa ne igen érje a földet, mert czipője lyukas volt.

A leány (sóvárogva nézi a sarki kofát): Ni, gesztenye. Az idén még nem ettem gesztenyét.

A fiatal ember: Én sem, majd veszek.

A leány: Nem, nem, másra való a pénz.

A fiatal ember: Ugyan ne bánja, az a pár krajczár! (Magában: legfölebb gesztenyét ebédelek.)

És tiz krajczárért sült gesztenyét vásárolt, a mit mohón elfogyasztottak.

A leány: Milyen jó, milyen meleg!

A fiatal ember (önfeledten): Voltaképen szüksége is van az embernek néha egy-egy meleg falatra.

A leány (ugyanugy): De mennyire!

Aztán mind a kettő fölocsudik és szörnyen szégyelli, hogy ennyire elárulta magát. De talán nem is értette el a másik!

És már beszélnek szerelemről és már szövik a közös terveket a közös jövőről és még mindig rejtik egymás elől a nagy nyomoruságot. Már kölcsönösen táplálják egymást néhány garason s még mindig adják az urat, a függetlent, a ki csak passzióból járja a kiadóhivatalt, állást, kenyeret vadászva.

Egyszer aztán a fiatal ember nem jött többé el. A leány várta, hiába. Tanakodott: talán beteg? Sóhajtott utána és nyugtalankodott. Istenem, hátha beteg! Majd a keserü gyanu: hátha állást kapott és most már hűtlenül megfeledkezett róla?

Két hétig tartott ez igy, mig a véletlen összehozta őket. A fiatal ember megijedt, de csak nyult a sapkája után és ugy tett, mintha a leány felé akarna közeledni. Ez azonban hidegen elforditotta fejét és gőgösen átment a tulsó oldalra. A fiatal ember sapkája ugyanis szolgasapka volt. Egy lámpaczég firmája volt rajta. Csak nem áll szóba egy inassal!

A ZSINÓR.

I.

A cselédszoba nem is olyan barátságtalan és szomoru, különösen ha papa szinházba megy a mostohával. Erna ilyenkor az ágya szélére ül, merő sötétben és beszélget a Julcsa cseléddel, a ki a konyhában rakosgatja az edényeket, majd a kis lámpát átviszi a cselédszobába s ugy ülnek egymással szemben, a kisasszony két könyökét az asztalra támasztva, a cseléd komoly, részvétlen arczával és gépies szorgalommal harisnyát stoppol.

Erna: Meglássa, Julcsa, már nem tart sokáig.

Julcsa: Ha én a kisasszonynak volnék, már régen megszöktem volna és beálltam volna igazi cselédnek. Hát hiszen most is ugy él!

Erna: Oh, ha lehetne, megtenném!

Julcsa: Épp ugy dolgozik, mint a szobalány, a konyhában eszik, a cselédágyon hál, nyáron mezitláb jár, éppen csak bért nem kap, meg pofozgatják és szeretőt nem tarthat.

Erna: Jaj, Juliskám, ha nagykoru volnék, nem is maradnék itt. De apa beleegyezése nélkül nem adnak könyvet és könyv nélkül nem fogad föl senki.

Julcsa: Elég lelketlenség a nagyságos urtól, hogy ennyire engedte elzülleni a kisasszonyt. Mintha bizony nem volna még elegendő hely odabent.

Erna (szomoruan): Az én édes kicsi ágyacskám… a padlásra rakták. Még egyszer bele fogok feküdni és aztán…

Julcsa: Mikor?

Erna: Talán még ma.

Julcsa: Setét éjszaka? A padláson?

Erna: Mondja csak, édes Julcsa, hisz maga a kisértetekben?

Julcsa: Nem én!

Erna: Hát fölmenne éjszaka a padlásra?

Julcsa: Nem én.

Erna: Hát mitől félne?

Julcsa: Csak ugy, mégis félnék.

Erna: Lássa, pedig én föl fogok menni éjszaka a padlásra, egészen egyedül és nem fogok félni és belefekszem az én régi ágyacskámba és akkor aztán minden másképp lesz.

Julcsa: Tán javasasszony tanácsolt a kisasszonynak?

Erna (titokzatosan mosolyogva): Magam eszeltem ki. És apa aztán meg fog csókolni és a felesége nagyon meg fogja bánni, a mit ellenem vétett. Hiszen olyan kicsire összehuztam magamat, ugy sem álltam soha az utjába (keservesen sir), hát miért bánt velem igy?

Julcsa: Már ilyen a mostoha. De megveri az isten!

Erna: Akkor aztán hizelegni is fog nekem, apa meg fog ölelelni és sirva csókolni fog. Ó, meglásd Julcsa, nekem még nagyon jó dolgom lesz.

Julcsa: Adja Isten, kisasszony, de most menjen teriteni, mert nemsokára itt lesz a nagysága és jaj a kisasszonynak, ha nincs minden rendben.

Erna: Megyek, Julcsa és meglássa, minden rendben lesz, mihelyst lekerülök a padlásról.

II.

A kis lány még javában teritett, mikor kint durván megszólalt a csengő. Ijedtében egy kis tányért el is ejtett. Darabokra tört. Nagy fejvesztetten iparkodott a cserepeket összeszedni, de már késő volt. A mostoha, drága zöld szinházi kabátban, suhogó fehér selyemben megállt az ebédlő ajtajában. Szép piros arcza eltorzult a gyülölettől s mikor a megdermedt kis lányt a cserepekkel kezében látta, rárontott és belemarkolt a hajába:

– Megint kárt csináltál? Hol jár az eszed, te haszontalan? Hát még azt sem tudod rendben megcsinálni, a mihez az utolsó parasztlány is ért? Mi lesz belőled? Mit csináljak még veled, te haszontalan teremtés?

Minden szót egy nagy rántás kisér a kis lány haján. Az térdre bukik, ugy türi szó és sirás nélkül a bántalmat. Ezzel dühiti maga ellen a mostohát. Tán ha sirna, ha könyörögne, nem gyülölné ennyire. De ez a néma türés egy a kitagadással. Nem ismeri el jussát a házhoz, csak idegennek, ellenséges hóditónak látja, a ki eltaposhatja, de jogot nem szerez rajta.

Az apa, kicsi szőke ember, erősen kopaszodva, egy pillanatra fölbukkant az asszony mögött, de nyomban eltünt. Hadd higyje a szegény lány, hogy ő nem tudja, mi történik most.

– Hamar a vacsorát – rikolt még rá a mostoha – s ha még egyszer kárt csinálsz és nem lesz teritve, mire hazaérünk, megfojtalak. Érted?

Erna erre a fenyegetésre csak mosolyog magában. Kimegy a konyhába és hozza szépen föltálalva a hideg fölvágottakat. Apja már ott van az ebédlőben, de nem mer a lányra nézni. Ez meg rá emeli szomoru szemét és halkan mondja:

– Jó estét, apuskám.

Az ember megrezzen, erősen fojtogatja torkát a megindulás, de nem mer lányára nézni, mert a belső szoba ajtaját indulatosan föltépik s már rohan be az asszony omló pongyolában, magából kikelve.

– Hát ez meg micsoda? Ki vágta le a rouleau zsinórját? A hálószoba egyik ablakáról le van vágva a rouleau-zsinór. Minek tetted?

A kis lány arcza fehér lesz, most tán először életében lesüti szemét mostohája előtt, ugy rebegi:

– Nem tudom.

– Julcsa! – ordit a nagysága. – Julcsa jön és a nagysága tőle is számon kéri a rouleau-zsinórt.

– Nem tudom, nagysága, én csak nem loptam el.

– Akkor te voltál, te aljas, levágtad, csakhogy engem boszants. Csupa gyülöletből és ravaszságból. Be fogod mindjárt vallani?

A kis lány hallgat.

– Hova tetted, szólj!

– Nem vágtam le, – mondja a lány most már konokul.

– Hová tetted – rikolt az asszony és ismét nekiesik a kis lánynak.

– De édes! – kiált most az apa. – Ne izgasd magad!

– Még véded? Te? Ellenem?

– Nem, édes, csak az idegeidet féltem. Ne izgasd magad azért a zsinórért, nem érdemes!

– Nem érdemes? Ilyen vakmerő boszantás! Hiszen ezt csak a boszantásomra tehette és más nem tette, mint ő. Hát neked csekélység, hogy a házadnál valaki ilyen szemtelenül boszantsa a feleségedet? No jó, eltüröm ezt is, hanem holnap reggelre meg legyen az a zsinór, különben fölvetem a kérdést: vagy én hagyom el a házat, vagy ő!

Erna nagyon különösen mosolygott s nem törődve többet a mostoha kiáltozásával, kifelé tartott. A konyhában szinte jókedve támadt és odasugta a sápitozó Julcsának:

– Holnapra meg lesz a zsinór! És még ma éjjel megyek a padlásra.

– Kár volt felingerelni a nagyságát – mondta Julcsa. – Lássa, most a nagyságának igaza van, minek vágta le az ablakból a zsinórt?

Erna erre nem felelt, csak odaszoritotta homlokát az ablak üvegére és nézett ki a nagy sötétségbe. Majd hirtelen megfordult és Julcsának mutatta:

– Lássa, itt van a padlás kulcsa is.

III.

A nagysága másnap reggel majd megpattant dühében. Ismételt csöngetésére Erna nem jött be. Nem hozta sem a czipőt, sem a kávét. Ellenben, miután a csöngetés nem akart szünni, becsoszogott Julcsa és nagy szepegve mondta, hogy a kisasszony nincs itt.

Nincs itt? Hát ez hogy lehet? És hogy a czipők sincsenek kitisztitva. Ez már hallatlan. Ezt tovább türni nem lehet.

És hogy a kisasszony éjszaka fölment a padlásra, valami babonaság miatt s nem jött még le. Ez már alávalóság. A padlásra? Hahaha! Korán kezdi! Legénynél volt, most is ott van!

Ezt már a nagyságos ur nem hallgathatta szó nélkül.

– Kérlek, ilyet még sem illik föltenni az én lányomról.

Több sem kellett neki. Megindult feje fölött a förgeteg. Ám a lagymatag emberen különös izgalom vett erőt. Nem válaszolt ugyan a feleségének, de nagy lázasan felöltözködött, aztán sietett a padlásra. Néhány percz mulva orditása betöltötte az udvart. Az emberek összeszaladtak, föl a padlásra! A nagyságának is elakadt a szava és ijedten nézegetett: mi ez? Nehéz léptek közelednek, a házmester, meg az apa és még néhány ember valakit hoznak. Erna volt, a szegény Erna. Fölakasztotta magát a padláson. Nagy sikongva ráborul Julcsa, zokogva ölelgeti, költögeti az apja. Mereven, mint a sóbálvány áll a mostoha és csak bámul, bámul. Egyszerre odaugrik a tetem mellé s mint a ki nagy lelki kintól szabadul föl, kiáltja:

– A zsinór! Nem megmondtam, hogy ő vágta le a zsinórt?

PALKÓ, AZ ÖNÉRZETES.

Palkó, a heti bérét alázatosan átvevén, rögtön el akart inalni, mert észrevette, hogy két koronával többet kapott. Ám a pénztáros, a pápaszemes és rőtszakállu Horacsek ur is észrevette és rákiáltott:

– Jőjjön csak vissza, Palkó, még meg sem olvassa a pénzét?

Társai, a zsákhordó napszámosok, erre röhögtek. Illik röhögni, mikor a tekintetes ur valami jót mond. Palkó pedig, markában a pénzzel, arcza tüskerengetegéből ráemelte a pénztárosra zsirba fuló borjuszemét, ugy motyogta:

– Megbizom a tekintetes urban.

– De én nem te benned, – kiáltott amaz bosszusan – add ide a pénzt.

Palkó vállat vont s bizonytalan mozdulattal odaadta.

– Talán több is egy-két koronával.

Nem volt oly sok, a mit kapott, hogy a pénztáros egy pillanat alatt meg nem győződött volna a valóságról. S a fizető asztal nem volt olyan széles, hogy még abban a pillanatban a péztáros ur pofon nem vághatta volna Palkót. Társai persze megint röhögtek, mert ez is sikerült viccz volt.

– Nono, – mondotta Palkó vastag nyakáig kipirulva – az embernek önérzete is van.

– Legyen becsülete – kiáltott mérgesen Horacsek ur s nagyot csapott öklével az asztalra. – Ha még egy szót szól, visszaadom a munkakönyvét. Nézze meg az ember.

Palkó azonban nem szólt többet egy szót sem és kikullogott. A többi napszámos helyeslően bólogatott Horacsek urnak, a ki kifejtette nekik, hogy ő nem lopja a pénzt s a mivel téved, az az ő kára és hogy az ilyen csalás olyan, mintha egyenesen a zsebéből lopták volna ki a pénzt.

Palkó nem ment messzire, csak a legközelebbi pálinkamérésig. Az ajtóban találkozott legjobb barátjával, a félszemü Sóvágó Istvánnal, a ki éppen akkor kergette el maga mellől a feleségét, mivelhogy ez a pálinkamérés előtt leste és valami pénzt akart, mielőtt az ura belefog az ivásba. Az asszony sirva oldalgott körülötte és emlegette a gyerekeket, de mikor ura rá sem hederitve a pálinkamérésbe lépett, nagyot fohászkodott, egyet rántott a kendőjén és utána ment. Hadd sirjanak a gyerekek, ugy sem segithet rajtuk.

Palkó utána nyitott be. Sóvágó éppen rugott egyet az asszonyon, de aztán megértvén, hogy az is inni akar, békességesebb lett. Rendelt neki egy kupicza édeset, a mit az asszony, könnyeit törülve mohón leszürcsölt.

– Rumot – szólt Palkó mogorván, s miután megitta:

– Rosztopcsint!

– Jó gusztusod van – mondja Sóvágó.

– Rumot és rosztopcsint együtt – dirigál Palkó, még mindig rá sem nézve a barátjára. Csak mikor azt is fölhajtotta, rázta a fejét jobbról balra, balról jobbra és kifakadt:

– Lebicskázom a gazembert!

Néhány pajtása ekkor már szintén benyitott és hallotta a fenyegetését.

– Bajos lesz – véli az egyik s a három zsák közül, melyet kötényül a derekán hordott, az egyikkel megtörülte a száját.

– Lebicskázom – ismételte Palkó és a korlátra dült. – Engem pofon vágni, engem, Palkó Andrást, a ki az édes apját is visszaütötte.

– Pofon ütött? – érdeklődik Sóvágó. – Pereld be, kapsz öt forintot.

– Lebicskázom, – ismétli ez keseregve – az embernek önérzete is van.

– Nem bolond a zsidó, hogy behagyná magát csapni, – véli csöndesen a zsákkötényes – megérdemelted Palkó, aztán mi az egy pofon? Hiszen el is csaphatott volna.

– Hát adta volna ki a könyvemet, de ne üssön, nem vagyok én kutya! Csak a kutyát szokás ütni! Az embernek önérzete van.

– Szegény embernek nincs – szólal meg a szélső sarokból egy öblös hang. Kék zubbony volt az emberen s a napszámosok tisztelettel néztek rá. Tanult munkás.

– Szegény embernek nincs, – mondja amaz ismét – ha volna, rögtön visszapofozta volna, s ezek a barmok, a kik körülötte álltak és most szopják a poharat, szétszedték volna az egész kremplit.

– Barom az öregapja, – békétlenkedik a zsákos ember és Palkó, a ki immár a tizedik pohárral hörpintett fel, elébe áll.

– Uram, ne tessen igy beszélni, mert az embernek önérzete is van.

– Az embernek igen, neked nem.

Palkónak ez sok volt. Neki akart menni az idegennek, de az egyet lökött rajta, hogy az ajtóig tántorodott. Mielőtt pedig Palkó felocsudott volna, a pult mögül kiugrott a pálinkáslegény s rövidesen kitette az ajtón. A többi mukkanni sem mert.

Palkó körülnézett az utczán. Csóválta a fejét, megindult, visszafordult, megint odább állott. Nagyon fájt a szive. Már esteledett, emberek, asszonyok hallgatagon mint az árnyak suhantak a palánkok mellett. Egy pinczéből harmonika-muzsika recsegett föl, vegyest lányok vihogásával. Palkó tántorogva ment odább, mig egy suhanczgyerekre nem talált, a ki egy talicska mellett állva, czigarettát sodort magának.

Ezt megfogta és magyarázta neki:

– Negyvenkét éves vagyok uram, van két fiam is, nagyobbak, mint te és engem pofonvágott. Van igazság? Hát nekem nincs önérzetem? Ha őt vágnák pofon, becsuknák a szegény embert, de ő rámászhat a képemre. Egy embert pofonvágni! De lebicskázom, le én!

– Menjen haza, aludja ki magát – szól a suhancz és odább tolja a talyigát. – Palkó utána néz, majd megvető mozdulatot tesz a kezével:

– Ennek sincs önérzete, senkinek sincs. Lebicskázom.

Észre sem vette, hogy a gyára elé került. S éppen akkor lép ki a rácsos kapun Horacsek ur, karján egy dámával, a feleségével. A portás süvegelt nekik és Palkó, mereven rájuk bámulván, szintén lekapta a sapkát. Horacsek ur pedig csak ugy, mint a tiszturak szokták, a mutatóujját a kalapja felé legyintette és odább haladt a feleségével.

– Lebicskázom – morogja Palkó s mintha valaki kérdezte volna, hozzátette: – Most nem tehettem, mert asszonynyal járt. Ha selyemben jár is és kalapot visel a frájla, mégis csak asszony és én asszonyt nem bántok soha. És ha lebicskáztam volna Horacsek urat, az asszonyt is le kellett volna bicskázni. Az embernek önérzete van!

Tovább botorkált. Egy negyedóra multán egy kis füstös korcsmához ért, ott bertért. Megitta a félliter borát és elmondta mindenkinek, hogy őt ma pofonvágták.

Az emberek hallgatták, komolyan, kissé vizsgálódva és gondolták, nemsokára ők is olyan részegek lesznek, mint ez.

Egy virágárus leány nyitott be. Hitvány, hervadt szegfüket hordott körül. Palkó megállitotta és kérdezte, van-e apja. Nincs. Hát anyja? Az van. Palkó két krajczárért virágot vett és hosszan szagolgatta.

– Látod, – mondotta – nekem jó szivem van. Az én szivem megesik az árván és virágot veszek. Pedig minek nekem a virág? Régen volt, mikor én virágot vittem a szeretőmnek. Negyvenkét éves vagyok már, két nagy fiam van, mégis pofonvágott.

A kis lányt nem igen érdekelte a dolog. Éles, kémlelő tekintete rögtön látta, hogy itt több üzlet nem kinálkozik s távozott. Palkó szükségét érezte, hogy az esetet körülményesebben elmagyarázza neki s felczihelődött. De mire kiért a korcsmából, a kis lányt már nem látta.

Odább egy kávéház. Abban czigánymuzsika. Palkó oda is betér és sört iszik. Elmagyarázza a pinczérnek, a czigánynak, a kaszirosnőnek, hogy őt ma pofonvágták. Egy urnak látszó ember mellételepedik, de Palkó részegségében is rászól:

– Mellém ugyan ne ülj, tőlem nem lehet lopni.

Az urnak látszó ember nevet és otthagyja.

– Részeg szamár.

– Ha részeg is, de van önérzete, – mondta Palkó – engem ma valaki pofonvágott és le fogom bicskázni. És a ki hozzám nyul, azt mind lebicskázom. Mert a szegény embernek is szent a becsülete és ha ott van is még a könyvem, én oda nem megyek többé dolgozni. Istenuccse nem.

Éjfél után volt, mikor Palkó a kávéházból elkerült. Két óra felé járt az idő, mikor végre a Ferenczváros egy rongyos viskójába betért. Belökte az ajtót, átmászott egy csomó heverő emberen és kitapogatta a maga fekvőhelyét.

– Csak most jösz? – nyöszörög egy vékony asszonyhang.

– Csak most? – fakadt ki az ember. – Te itt alszol, mert jó dolgod van, de engem pofonvágtak azalatt, mig te alszol. Mit akarsz tőlem? Talán bizony örülsz is neki. Czudar vagy. Czudar dolog pofonvágni egy negyvenkét éves embert. Azért, hogy napszámos vagyok, van önérzetem. És én nem türök el semmit. Érted? Semmit. Azt az embert le fogom bicskázni és mindenkit, a ki bánt. Hallottad? Mit Mondtál? Befogd a szádat, azt mondom. Nekem is van önérzetem.

– Hoztál valami pénzt is?

Palkót szörnyü düh fogta el.

– Mit, – orditott – még kérdőre vonsz? Pofonvágnak s te nem is bánod? Majd adok én neked, engem bántani!

A hajnal már pirkadt s Palkó a hajnali derengésben irgalmatlanul elverte a feleségét. Az asszony türte, mint a sündisznó, az asszonynak nem volt önérzete.

PACSÁKNÉ.

Mikor még fiatalabb legény voltam és szemébe néztem annak, a kivel beszéltem, Pacsákné mosott rám. Kövér volt, mint egy mosónő s ha sovány lett volna, akkor sovány lett volna, mint egy mosónő. Hat lépésnyiről úgy tetszett, mintha fejjel magasabb volna nálamnál, de éppen olyan magas volt. De óriási darab, egészséges asszony, karokkal, mint a műbirkózóké és tenyerekkel, szélesek, puffadtak, vörösek és kékek, durvák és kérgesek, mint az olyan emberé, a ki ha gazdag volna, mindig ennék, bort és pálinkát innék és selyemszoknyában aludna.

Pakácsné el szokta vinni a fehérnemüt s ilyenkor sopánkodott és mesélt. Ellenben volt egy körülbelül tizenhétéves lánya, az haza szokta hozni a ruhát. A milyen óriás az édesanyja, annyira czingár volt a lánya. Minek hivták, már nem tudom. Az arcza éhesen sovány, a szeme éhesen gyáva volt. Nem adtam volna érte két garast, de szőke, dus haja megért egy vagyont – a fodrásznak. Ez a gyereklány rettentően öltözködött, az édesanyja viseltes ruháiba bujt, azon átalakitatlanul s az utóbbi időben az én viselt czipőimet hordta, mit az anyja elkért tőlem. De most jut eszembe: Pepinek hivták. Pepi kopogott az ajtón s előbb a kosarat tolta be, aztán beljebb huzta az ajtót, mert neki már nem kellett annyi hely s átszorongott a keskeny résen, hogy szinte benne akadt, mint egér a fogóban.

Eleinte egy szót sem szólt, de aztán ő is közlékenyebb lett. S igazán furcsa volt egybevetni a lány beszédét az édesanyjáéval.

Az édesanyja körülbelül igy beszélt:

– Hja, nagyságos ur, megvert engem az Isten ezzel a lánynyal. Tizenhétéves az istenadta s már is! De mennyire! Azt hiszi, hogy vizbe mártaná a kezét, mig az édesanyja hajnaltól késő estig maratja magát a forró vizzel? Lusta, tehetetlen s folyton legényeken jár az esze. Ilyen fiatalon, nagyságos ur! Ezért még a ruhahordásra sem használhatom, csak az olyan szolid urakhoz küldhetem, mint a nagyságos ur, meg aztán familiákhoz, de ott is ne adj Isten, hogy urfi legyen a háznál.

A Pepi! No lám, ezt nem néztem volna ki belőle. Ha egyébért, hát az anyja szoknyáiért. Ki vetne szemet erre a formátlanságra? S mikor eljött, figyelmesebben néztem az arczát is. Bizony ezen az arczon szeplő és éhség volt, de semmi vonzó. Olykor, ha félénken rám vetette – de csak egy másodperczre – nagy kék borjuszemét, rémlett ugy, mintha ebből a kislányból szép kislány is lehetett volna.

– Ejnye, Pepi, – mondom neki – mit kell hallanom? Maga szereti a legényeket s én nekem nem szól? Hát nem vagyok olyan legény, mint akárki más?

A kislány visszahőkölt, fejét szögletes válla közé huzta, könyökeit szorosan a mellébe nyomta, ugy bámult rám lángbaborult arczczal, remegő szájjal.

– Nem igaz! – kiáltotta rikácsolva és elémbe toppant, mintha meg akarna verni. – Hát itt is, a nagyságos urnál is. Ne tessék hinni, az édesanyám hazudott, hazudott, hazudott!

Nem hiszek senkinek semmit, de akkor még fiatalabb voltam s ugy lehet, ennek a kitörésnek az őszinteségében most is hinnék. Meg is bántam léhaságomat és kérlelve fogtam meg a kislány kezét.

– Nono, csak tréfáltam, magam sem hittem egy pillanatra sem.

– Ugy-e nem? – kapott a szón Pepi és háladatosan nézett rám. Aztán hitelre találván, csak ugy dült belőle a lázongó panasz.

– Az édesanyám nem tanittat semmire, pedig én mesterséget akartam tanulni. Azt mondta, hogy nem ér semmit az olyan lány, a ki dolgozik. Aztán megver és éheztet és azt mondja, hogy az én koromban neki már három férfival volt viszonya és hogy nekem is rossznak kell lennem, mert csak abból lehet jól élni. És mindig olyan urakhoz küld a fehérnemüvel, a kiket fölbiztat, hogy én rossz vagyok s ha hazajövök, rám támad: Mi lesz belőled? Még mindig olyan ostoba vagy? Azt hiszed, hogy a nyakamon fogsz vénülni? Nem gondolsz öreg napjaimra, hogy akkor eltarthassál?

– Lehetetlen! – kiáltottam mély fölháborodással. – Hiszen akkor a maga anyja valóságos boszorkány, a kit el kell égetni!

– Ó, – kesereg a lány s szeméből patakként ömlik a könny – mennyit kell tőle szenvednem! Az öklével a mellembe vág, hogy eláll a lélekzetem, a sarkával rám tapos, éjszaka kiver a lakásból, hogy keressek magamnak szállást és már sokszor akartam a Dunába ugrani, de még ott is félnék tőle, hogy kihuz és agyongyötör.

Mennél többet panaszkodott, annál mélyebben sajnáltam és annál csunyábbnak találtam. Egy kis szkepszisem is támadt. Hát van jó dolga annak az asszonynak? Ha már nincs érzéke a lánya tisztességéhez, mint gondolja, hogy ez a jelentéktelen csunyaság kellene valakinek, még ha rászánná is magát? Aztán meg igazán oly nagyon védekeznék-e, ha nem volna olyan csunya s ki lenne téve a kisértésnek?

– Ne féljen, kis lányom, – szóltam – majd megtanitom az édesanyját, miként bánjék a lányával.

– Ne, ne! – sikoltott roppant rémülettel és megragadta a kezemet. – Ha megtudja, hogy panaszkodtam… A mult hónapban megtudta és akkor az asztal lábához kötött és kötéllel vert, mig csupa vér lett a hátam. A szememet is majd kiütötte.

– De hisz ez embertelenség! Igy nem élhet! – kiáltottam elkeseredetten.

– Majd segit a jó Isten – motyogta a lány s látszott rajta, hogy maga sem hiszi.

– Csak forduljon hozzám, – biztattam, – maga derék lány s maradjon továbbra is a becsület utján. Itt van, fiam, egy pár lakkczipő, ezt magának adom s ha kendőre, vagy szoknyára kell, csak szóljon, adok szivesen. Az ilyen jóravaló szegény lány megérdemli, hogy segitsen rajta minden becsületes ember.

A beszédem nem igen hatott rá, de mikor a szekrényből kihuztam egy pár lakkczipőt, majd megbolondult örömében. Szegénynek az én czipőm valóságos csónak volt, mert ormótlan nagy a lábam. De a lakk, az a fényes, ragyogó, előkelő feketeség, melyben megláthatta az arczát, valósággal elkápráztatta. Majdnem térdre hullt és mindenképen kezet akart csókolni. Nagynehezen tuszkoltam ki az ajtón, de még egyszer befurakodott s roppant zavarban, de reszkető örömmel a hangjában mondta:

– Nagyságos ur, ha megengedné, nagyon szeretném fölvenni.

S leguggolt a földre, bebujt a lakkczipőbe, testhez vonta szoknyáját s ámuló boldogsággal nézte lábán a ragyogó lakkot. Aztán régi czipőjét duhajul a kosárba vetve, egy perdüléssel kint termett az ajtón. Még hallottam az éneklését.

*

– Ó nagyságos ur, – nyájaskodott Pakácsné, mikor egy hét multán eljött – czipőt tetszett adni a lányomnak? Az Isten fizesse meg. Ámbátor ez a mihaszna teremtés nem érdemli meg, de mit csináljak? Mégis csak az én vérem. S azóta még czédább, persze, a czifrálkodás!

– Ha magának volnék, – szóltam – inkább munkába adnám, hogy tanuljon valamit. Hisz igy nem csoda, ha elzüllik!

– Munkába? – A derék asszonyság kaczagott. – Munkába ezt? Hát hiszi a nagyságos ur, hogy valaki fölfogad ilyen rongyot? S hogy megmaradna huszonnégy óráig is becsületes foglalkozás mellett? Hja, ha volna egy kis becsülete, én az ő korában már eltartottam az édesanyámat, hogy az Isten adjon neki nyugodalmat, meg két neveletlen testvérkémet, de ez? Ennek csak legény kell. De már soká nem nézem.

Elfordultam a derék asszonyságtól, mert tartottam tőle, hogy fölháborodásomban mégis csak elárulom a szegény lányt.

Ez pedig ezentul, ha ruhát hozott, mindig kiöntötte szive keservét. Ámbátor azóta, hogy lakkczipőben jött haza, az édesanyja kevésbé bántja. Itt-ott egy pofon, de már nem köti asztallábhoz, s noha nem hagy föl biztatásával a rossz életre, mégsem olyan iszonyu a viselkedése, mint eddig volt.

Ez különös, de ha igy van, annál jobb. Sőt lehet, hogy egy uj szoknya még jobban segit a kislányon. Adtam neki egy kis pénzt, hogy vegyen magának szoknyát s rögtön kilöktem, mert most már a lábamat akarta csókolni.

– Ó nagyságos ur, szoknyát tetszett venni a lányomnak? Az Isten fizesse meg. Nem érdemli ugyan meg, de hát mit csináljak? Mégis csak a vérem.

Nemsokára a kislány, most már bátorságra kapván, maga kért tőlem egy kis pénzt – kendőre. Adtam neki.

– Ó, nagyságos ur, kalapot tetszett venni a lányomnak?

– Dehogy kalapot, Pakácsné, kendőre adtam neki pénzt, minek neki a kalap?

– De bizony Isten, kalapot vett az istenverte, hát persze, minek annak a kalap? Mondtam mindig, hogy alávaló teremtés, kalapot vesz, hogy jobban bolondithassa a legényeket.

– Nono, – véltem – ez csak lányos hiuság.

S Pepike csakugyan kalapot vett. Egy csöppet sem illett neki, valami kikopott nagy tollas kalap volt, de kalap és a kislány meg sem hökkent, mikor gunyosan kisasszonynak szólitottam.

Ekkor hozta utoljára a ruhámat. Pakácsné is elmaradozott, más mosónő után kellett látnom. Vagy egy félév multán ismét beállitott Pakácsné, ugy mint régen és nagysopánkodva referált:

– Jaj, nagyságos ur, egy darabig pihentem, tessék elhinni, rámfért a pihenés. Az én aranyos kislányom szerezte nekem. Vagy nem is tetszik tudni? Jaj, be megváltozott, az Isten fölvilágositotta az elméjét. De nem ismerne rá a nagyságos ur, olyan kisasszony lett belőle. Egy kávéházban van és annyit keres, a mennyit csak akar. Az Isten tartsa meg az én édes magzatomat, csakhogy öreg napjaimra ez a boldogság is ért, annyi baj és gond után.

MUNKÁS HALÁLA.

Az ember soká nézte a házszámot, aztán bement a kapualjába és soká nézte a tágas udvarból nyiló piszkos konyhaajtókat. Csak a pipája heves szippantásaiból látszott, hogy siet. Majd lomhán czammogva, mint munkás embereknél szokás, a kik egyforma bért kapnak, akár hamarább, akár későbben végeznek, benyitott abba az ajtóba, mely fölé ez volt irva: házmester.

– Merre is lakik az a Borsos István? – Negyedik ajtó balra. – Ugy, azaz, hogy most már csak Borsos Istvánné lakik ott, mert az urát agyonütötte a kazán. Ráesett, összelapitotta. – Jézus Mária, csak nem? – De bizony és azért küldtek, hogy hivja el az asszonyt a kórházba, ha épen még látni akarja. – No de ilyet; ki hitte volna? Még ma reggel – milyen derék ember volt. De hogyan is történt?

Hát ugy történt – de ekkor eszébe jutott az embernek, hogy a dolga sietős és nem mondta el. Csak parazsat szedett ki a spórherdből a pipájára, mely diskurzus közben elaludt. Veszkődött is vele, káromkodott is, de csak végzett vele. Aztán ment a nagy udvaron keresztül, balra, a negyedik ajtóba; a házmesterné vele ment, hogy megtudja, hogyan is történt. Utközben pedig, a hol ajtó nyilt, odakiáltotta:

– Hallja csak, Borsos urat agyonütötte a kazán!

Balra, a negyedik ajtóban egy fiatal asszony állt a gyuródeszka előtt. A keze tövig vájkált a tésztában, pogácsa lesz abból, jó töpörtyüs pogácsa, a mit az ura roppantul szeret. A hogy az ember benyit az ajtón, az asszony kiváncsian néz elébe és jó kedvvel fogadja köszöntését.

– Jó napot, Borsosné.

– Ilyen szerencsétlenség, ilyen szerencsétlenség, – abajgatott közbe a házmesterné – és épen most, fertály előtt!

– Mi az, mi az? – kérdi az asszony. Azt a gyári embert látva, meg azt az értelmetlen abajgatást hallva, a szive tele lett a történtek sejtelmével, noha nem tudott semmit.

– Hát, – mondja az ember, a szemöldökét gyámoltalanul fölhuzva, – mivel hogy a mühelyvezető ur küldött, hogy siessek a Borsos István lakására és mondjam meg a feleségének, hogy az urát, szegényt, a kórházba vitték.

– A kazán! – sikitja közbe a házmesterné, kezeit tördelve, – megölte a kazán!

A szegény asszony tésztás kezét lógatta, kissé eltartva a testétől, hogy a ruhájára ne ragadjon. A szeme kidülledt, a szája nyitva maradt, majd zihálni kezdett a melle, a lélegzete sziszegett, végül iszonyut sikoltva, rogyott térdre.

– Az uram, az uram, az én jó uram!

Az ember csak szitta a pipáját és nagyon meg volt indulva, de nem tehetett semmit. A házmesterné a batyuként a földön gubbaszkodó zokogó teremtést a két karjával átölelte, ugy vigasztalta, csititotta, közben maga is nagyokat jajgatva.

– Szedje össze magát, édes Borsosné, – szólitgatta – szedje össze magát, hiszen tán nem olyan nagy a baj. Aztán sietni kell ám a kórházba, menjen csak édes, majd vigyázok a lakására, mig visszatér.

– A kendőm, a kendőm, – zokogta a megkinzott menyecske s ledörzsölte kezéről a tésztát. A házmesterné berontott a szobába s rögtön kihozta a kendőt. Mig fejére akarta csavarni, nagy kapkodásával belegabalyodott a keze, nem tudta kiszabaditani. Ebben is segitségre szorult. Aztán rohant ki az ajtón, ott visszafordult, csakhogy a szeme elhomályosult a patakzó könnyektől, igy szólt rá a házmesternére:

– Dagassza meg a tésztát, hogy az is kárba ne vesszen.

Az uton egyre azt sirta:

– Mi lesz most belőlem? Mi lesz belőlem? Meg abból, a kit a szivem alatt hordozok! És itt van a fertály, ki fognak tenni az utczára, meg a butoromat is elveszik, az utolsó vánkosomat!

Erre már tudott beszélni az ember.

– Sohse busuljon azon, Borsosné, be van biztositva, az egész gyár be van biztositva. És a temetés után ugy a markába olvasnak ezer kemény pengőket, mint egy krajczárt. Ezt én mondom magának.

A jajgatás hirtelen megszakadt. Ez az ismeretlen fogalom, az ezer pengő, a maga megfoghatatlan sulyával ránehezedett a fájdalmára.

– Mit mond? – szólt csöndes hangon.

– Ha nem hiszi, majd meglátja.

– És ezer forint?

– Vagy annál is több. Jó törvény az, csak az a baj, hogy meg kell érte halni.

Végre elérte a Rókust. A portás megállitotta. Borsos István! A neve után nem ismeri. Különben most nincs látogató óra. Délután. – Egy nemével a büszkeségnek szólt közbe az ember:

– De nekünk szabad ám, mert délután már nem lesz életben. A kazán ölte meg.

– Vagy ugy! Halálos ember és sebesült? Hát csak menjenek, első emeleten, a sebészeti osztályban.

Fölrepült a lépcsőn. De eltévedtek a hosszu folyosón. Egy irgalmas nővér vetődött utjukba, ez vezette el a kórterem ajtajához s megsugta a szolgálatot tevő nővérnek, kit keresnek.

Ott volt. Hangos zokogással rogyott térdre, a két keze közé fogva a beteg arcát. Még kormos volt, de a kormon is keresztül világitott a halotti fehérség, a vértelenség. A beteg nehezen emelte föl pilláit és hangosan nyöszörgött. A melle járt, mint a fujtató, mozdulni sem tudott. A takaró alatt idomtalan tömegnek látszott a teste és oly rövid volt, mint egy kis gyereké.

A mint beszélni akart, az ajkára véres hab torult. A kezével intett és az irgalmas nővér tolmácsolta kivánságát:

– Hajoljon egészen föléje, mondani akar valamit, de nem tud hangosan beszélni.

Az asszony fölugrott és gyöngéden föléje hajolva, csókot nyomott homlokára, aztán a szájához tartotta a fülét. Nagy erőlködéssel, hörgésektől meg-megszakitva, végre meg tudta mondani:

– A gyárból három napért jár a bér, a maiból se engedj semmit levonni és a Reimann Bernát tartozik két forintommal, azt is követeld be.

Ezzel rémeset hörgött, a szeme golyója befelé fordult, majd rémületes haláliszonyattal tapadt az asszonyra, a ki zokogva mondogatta:

– Nem fogom elfelejteni, nem fogom elfelejteni.

S mintha a haldokló lelke nagy tehertől szabadult volna meg, a szeme kitisztult, majd fáradtan lehanyatlott, mintha aludnék.

Délután négy óráig maradt nála az asszony s mikor elhagyta a kórházat, özvegyasszony volt. Fásultan, könny nélkül ment hazafelé, a házmesterné ott volt az ajtajában és részvevő, szomoru hangon mondta:

– Már meg is sült a pogácsa.

Erre ismét megtalálta könnyeit. És sürü sirással emlékezett meg szegény uráról és mesélte, hogy holnap lesz a temetés és hogy már most gyászruhát kell szereznie, de előbb eszik valamit, mert reggel óta étlen-szomjan maradt. Könnyeivel áztatta a friss, még meleg pogácsát és a szive majd megszakadt, mikor panaszolta:

– Neki sütöttem, ugy szerette szegény a töpörtyüs pogácsát és most – Istenem, Istenem!

Mikor a gyászruhát magára öltötte, a fájdalma csak mint szomoru köd borult a lelkére. Apróra elmondott mindent, a mit tudott, meg hogy az ura be volt biztositva és most sok pénzt fog kapni. A szomszédné részvevően, helyeslően bólogatott és vigasztalta:

– Jó az Isten, majd csak megvigasztalódik és ennyi pénzzel, ha a gyász letelt, ismét férjhez mehet.

Az özvegy szomoruan rázogatta a fejét:

– Soha, hiszen most nem is lehet s az esztendő mulva is még szoptatni fogok. Ha még annyi pénzem lenne is, nem mennék férjhez, mig a gyerekemet szoptatom.

ÉJJELI KÁVÉHÁZBAN.

A télen – egy óra mult éjfél után – betévedtem egy éjjeli kávéházba, egy csésze teára. Vagy egy adag piszkosságra? Nem merem bevallani. A zenekar hölgyei ép akkor nyiszáltak utolsót, az egyik elémbe tolta a tányért, a többi eltünt, mint a kámfor, vagy déli harangszóra a kőmives. Nyilván, hogy átöltözzenek, az egyik hogy hazamenjen, a másik pedig, hogy ne menjen haza. A helyiség nagy és üres volt, épen csak az egyik asztalnál ült három részeg rongyos ember, a kiket a pinczér fölszólitott, hogy előbb fizessenek, csak azután adhat ujabb sört. A zenekar szomszédságában pedig egy halálfejü ifju ült, nagyon előkelően öltözve, monoklival a szemében, tövig lenyirva, egy üveg sör mellett és megkövült mozdulatlansággal nézett egyre a kaszirnőre, egy roppant termetes, de szép arczu szőkeségre, a ki tudomást sem vett az ifju kitartó bámulatáról,

A zenehölgy, a ki tányérozott, egy nádszáltermetü, finom arczu, szőke lány volt, alig látszott többnek tizennyolcz évesnél. Mikor huszfilléresem tányérjára kopogott, rámnyitotta nagy szemét, kéjesen ráeresztette pilláit és fehér, apró fogát halkan sziva mondotta:

– Ha átöltözködtem, ihatok egy csésze teát?

– Legyen szerencsém – válaszoltam nem épen elragadtatva, nem épen megijedve.

Pár percz mulva mellettem termett. Mintha kicserélték volna. A vásári fehér ruha a nemzetiszinü szalaggal olybá mutatta, mintha csak leánynak öltözött volna, most egyszerü, kék utczai ruhában olyan volt, mintha a szobalányt várná, a ki hazakisérje az iskolából. Annál furcsább volt szinte frivol otthonossága ezen a ronda, büzhödt külvárosi tanyán, a hol sohasem látni vendéget, mégis éjjel-nappal nyitva van. Alighanem az utczai üzlet, a hölgyzenekar, csak arra való, hogy a kártyabarlangot elrejtse a rendőrség szeme elől.

– Olyan éhes is vagyok – mondotta – hat óra óta nem ettem.

– Csak rendeljen magának vacsorát is.

– Fritz, egy vacsorát! – kiáltott megváltozott hangon.

Fritz magába röhögött s már is asztalunkra tette a vacsorát. Két darab hideg borjuhust, meg egy uborkát, a mi láthatóan amugy is kijárt ő nagyságának, de a balekkal ezuttal külön megfizetteti, a pinczér javára.

Hogy Fritz egy üveg sört is adott a vacsora mellé, az csak természetes.

– Uraságod olyan ismerős előttem – kezdte a beszélgetést, a mely előbb szakadozottan, később, a mint látni fogják, már tulságos természetességgel folyt tovább.

Én: Kedvesem, soha se törje rajta a fejét, hogy miképen kezdje a beszélgetést. Maga nem látott engem soha, ezt nagyon jól tudja, ellenben én minden hájjal megkent budapesti gézenguz vagyok, a ki ma szivesen beáll önként is baleknek, tehát ugorja át a fokozatokat, a teát, a cognacot és rendelje meg Fritznél mindjárt a pezsgőt.

Ő (ajkát harapja és erőltetetten fölnevet): No lám, ki sem látszik magából. Bizonyára müvész.

Én: Ó igen, a semmittevésben, meg a lányok bolonditásában. Hanem mondja csak, minek hegedül maga? Hiszen olyan szép lány, mint maga, nem szorul arra, hogy egyig kornyikáljon és csak egy óra után nézzen hivatása után.

Ő: Ha igy beszél velem, akkor köszönöm a vacsorát, nem kérek a pezsgőből és itt hagyom. Magától pedig nem szép, hogy ilyen hangon beszél, csak azért, mert joga van hozzá.

Én (nem épen meghatva, egy kis gunynyal, melylyel blazirt voltomnak tartoztam, de igen udvariasan): Bocsánat, kisasszony, igaza van, ön vendégem, tisztelettel fogok önnel bánni.

Ő: Ne higyje, hogy én arra való vagyok itt. El szoktam menni a többivel. Ön megtetszett nekem, olyan másnak látszott… Fritz, mikor szoktam hazamenni?

Fritz (széles mosolylyal): Egy órakor. A kisasszony nem köteles itt maradni, csak ha akar.

Én: Fritz gentleman, de az ő tanusága nélkül épugy hiszek önnek. Nagyon kedves, hogy megtetszettem önnek és voltaképen áldozatot hoz nekem, mikor…

Ő: Nem mennénk a szeparéba?

Én: Sőt igen szivesen.

Ő: Mert itt esetleg meglátnák önt.

Én: Nagyon gyöngéd. Tehát, Fritz, a pezsgőt a szeparéba. (Az első pohár után.) Éljen a barátságunk!

Ő (elpirul s pajkosan rám dül): Nem kell elbizakodnod, kis csacsi, nem áldozat ez, hanem olyan nagyon szeretem a pezsgőt és oly ritkán jutok hozzá.

Én: Ah, ezt sohsem találtam volna ki. De egyet mondok, galambom, kettő lesz belőle. Nekem nagyon tetszel, de nem vagyok szerelmes természetü. Nagyon érdekelsz, mert különösebb vagy, mint a többi, de nem vagyok sem kiváncsi, sem romantikus. Ennélfogva élvezd nyugodtan a pezsgőt, nekem ne hizelegj és ne mondd el a történetedet. Mert ugy-e bár, most ez volna soron? (Itt Fritz bedugta a fejét, hogy lássa, mennyire vagyunk.) Sohse kémlelődjék, Fritz, hanem csak hütse be a második üveget, azon tul még egy üveg lesz és ezzel punktum. (Fritz lefegyverzetten vigyorog, észrevette, hogy a balek önkéntes és öntudatos, tehát mesterkedésre nincs szükség. A lány azonban ezuttal csak rám nézett s ebből láttam, hogy igazán megbántottam s nagyon fáj a lenézésem.) Megint bocsánatot kérek, de lássa, én nem szeretem, ha valaki azt hiszi, hogy tartozik nekem hazudni, hogy őszintének lássék. A mi barátságunk három üveg pezsgő erejéig tart, aztán sohsem látjuk többé egymást. Az igazi történetét ugy sem mondaná el, arra a regényre pedig, a mit ilyen esetekre készen tartogat, igazán nem akarom magát kényszeriteni. (Koczintunk.)

Ő: És ha magának még sem hazudnék?

Én: Édes istenem, az igazság is hazugság, a mikor nem hisszük el. Aztán olyan egyformák azok a regények, az igaziak is, a miket maguk kitalálnak, vagy a mik magukkal megesnek… egy vőlegény, a kit szeretnek, egy fiatalember, a ki elcsábitja, a szülők, a kik eltaszitják – esetleg a gyermek – vagy válás a férjtől – igazán, még a valódi történetek sem érdekesek.

Ő: És ha azt mondanám, hogy mindebből nem történt semmi, hanem azért vagyok ilyen, mert szeretem a vidám életet?

Én: Akkor a szeme közé nevetnék és azt mondanám: szegényke!

Ő (bizonytalanul): Nem hinné el?

Én: Legkevésbbé.

Ő (kitörő keserüséggel): És mindenki elhitte, az is, a ki tudhatná, hogy nem igaz!

Én: Tehát egy férfi!

Ő: Nem, az apám, az anyám, mind, a kik ismernek és rám fogták, hogy a vérem, a könnyelmüségem, a munkaiszony… Ó, milyen komiszak azok, a kikhez az ember tartozik!

Én (megdöbbenve): Nyugodjék meg!

Ő (mosolyogva): Igaza van, hiszen maga mulatni akar.

Én: Dehogy, ismétlem, tisztán a maga kedvéért vagyok itt. Igyék egy pohár pezsgőt, aztán elfelejti, a mi bántja.

Ő (iszik): Nem felejtem el, de igaz, hogy ilyenkor nem bánt. Maga, látom, csakugyan ismeri ezt a mi életünket s nem is lehet önnel semmi czélom. A szépségemmel meg nem hóditom, beszédemmel le nem kötöm. Leült velem, mint a hogy megállna a majomketrecz előtt. Milyen semmik is vagyunk mi a férfiak szemében, mi, a kikért a hitványabbja tönkre teszi magát!

Én: Honnan szedi ezt a beszédet?

Ő: S a kiknek a derekabbja tönkretesz bennünket. Avagy ha nem itt ülnék, ha nem tudná, milyen olcsó vagyok, ha tisztességes volnék és a becsület utján akarnék járni, magának nem volna nyugta, a mig el nem széditett, ki nem fosztott és tönkre nem tett volna. Nem igaz? Maguknak szolid embereknek tiszta viz kell, hogy bemocskolják.

Én: Meg vagyok lepve, kedvesem, ez mintha csakugyan igaz volna!

Ő (iszik): Igaz is. Lássa, az imént nem akarta, hogy elmondjam, miképen jutottam ide. Akkor bántott, mert ön jól, tisztességesen viselkedett irányomban és attól fölfrissültem. Most nem bánt már semmi, mert tudom, hogy lenéz. De mondhatom magának, hogy nincs igaza. Nem vagyok a legutolsó, de a legutolsó sem jószántából éli ezt az életet, melybe belökték. Csak pár szóval mondom, hogyan kerültem ide, nem bánom, ha nem is hiszi el. Zeneakadémiába jártam s megtanultam hegedülni. Akkor még csak tizenötéves voltam. Tizenhat éves koromban a szinésziskolába kerültem, rajongtam a müvészetért. De az egyik tanárom bezárkózott velem az irodában s kényszeriteni akart, hogy a szeretője legyek. Különben nincs haladás, mondta. Kiugrottam az ablakon. A szinészettel tehát leszámoltam, a müvészettel is. Gondoltam magamban: a ki tisztességes akar maradni, az maradjon a polgári uton. Egy évig jártam a kereskedelmi kurzusra és megtanultam a gépirást. Nagynehezen állást kaptam egy rőföskereskedésben. A főnök családapa, eladólánya is van, a fizetésem pedig huszonöt forint volt havonta. Ezért reggel nyolcztól este nyolczig ültem a boltjában, egy rács mögött és kopogtam, hogy az ujjamba állandóan beállt a görcs. De ez nem elég, az undok ember annak fejében, hogy megdolgoztatott engem, egyebet is akart. Mert ha nem, elcsap. Kap ő olyan lányt is, a ki ezt is megteszi neki. Szó nélkül odébb álltam. S azóta akárhova fordultam s kináltam a munkámat, mindenütt ehhez a föltételhez füzték. Hát nem becstelenség ez? Volt egy fiatal ember barátom, a ki szerelmet vallott s igérte, hogy két év mulva feleségévé tesz. De addig éljek vele ugy. Mikor azt mondtam neki, hogy én is szeretem s szivesen várok reá akármeddig is, de tisztességben, becsülettel, akkor elpárolgott, mint a kámfor. Hazugság! – kiáltottam akkor – az emberek megkivánják tőlünk a tisztességet, de nem engedik meg, hogy tisztességesek legyünk. S otthon bántottak, hogy én milyen megférhetetlen vagyok, sehol meg nem tudok maradni, elijesztem magamtól az embereket. Jól van, majd édesgetem magamhoz az embereket, de nem ugy, hogy a becsületem fejében engedjenek engem dolgozni, hanem nyiltan és tisztán és fizessenek meg azért, munka nélkül. Hát igy volt, s hogy elhiszi-e, az már nekem tökéletesen mindegy.

Erre nem tudtam felelni. Sokáig hallgattunk.

Én: És jól esik igy élni?

Ő: Néha igen, néha nem, csak ugy, mint akármiféle élet mellett. A pezsgős vendégek ritkák és ez nagy kár.

Én: Hány éves most?

Ő: Huszonöt.

Én: Pedig alig látszik tizennyolcznak.

Ő (kaczagva): Hja, a rendes élet megóvja az ifjuságot!

AZ ÖREG.

– Vajjon meg fogom-e tenni? – kérdezte magában az öreg ember, a mint belépett a konyhába. Az asszony a kályha mellett állt, háttal az ajtónak s épen a krumplit öntötte a gulyásos hushoz.

– Gulyásszag, – gondolta az öreg és szivta a levegőt – meg fogom tenni. Adjon Isten, Eszti – köszönt hangosan.

– Maga az, apa? Csak menjen be – volt a válasz az asszony száraz, szivtelen hangján.

– Nem fogom megtenni – hüledezett az öreg s befordult a nappaliba.

– Nagypapa! – sikongott egy kilencz esztendős fiu s elébe szaladt.

– Meg fogom tenni! – ujjongott magában az öreg és magához kapta a gyereket. – Nem fogom megtenni – szontyolodott el, mert a másik fiu, a ki már tizenkét esztendős, felpillantott a könyvből s meg sem mozdulva, morgott valami jóestét félét.

– Maga az? – dünnyögött egy ember is az asztal másik sarkáról s kedvetlenül hajtotta össze az ujságot. – Mi ujság?

S mielőtt az öreg felelhetett volna, már ismét szétteregette az ujságot s olvasott tovább.

Az öreg pedig leült a diván sarkába s az ölébe dülő kisebbik unokája ezer kérdésére felelgetett. Hogy a nagypapa mit csinál, hogy olyan ritkán jön? Pedig nélküle nincs igaz mulatság. András sem akarja kikérdezni, a mama sem hallgatja ki. Igaz is! Az éjszaka eszébe jutott, milyen furcsa az, hogy nagypapa olyan magas ember és papa nem olyan magas.

– Nini, – kiáltott a kis fiu meglepetve – lyukas a nagyapa czipője. Miért jár lyukas czipőben?

– Ne bántsd a nagypapát! – mordult az ujságja mögül a papa. A kis fiu kérkedve nézett nagypapára, nagypapa végigsimitotta orczáját és suttogva válaszolt:

– Nem is vettem észre, csakugyan – lyukas.

– Tehát nem fogom megtenni – sóhajtotta magában. Épen az volt a nagy kérdés, hogy kérjen-e fiától pénzt egy pár czipőre, vagy sem?

Az asszony bejött a konyhából és még egy tányért rakott az asztalra.

– Nincs cseléd, – szólt nyügösen – már nyolcz napja magam veszkődöm és senki sem törődik vele.

– Hm, hm – morgott az öreg, de csak elhallgatott. Az ujság mögül szigoru pillantás érte, az elnémitotta.

A menye meg szinte tüntetett előtte a mártiromságával. Külön hozott be minden poharat, külön a kenyeret, majd össze-vissza csörgette az evőszerszámokat. Rászólt az olvasó nagyobbik fiura, hogy ne tehénkedjék ugy az asztalra, meglökte az urát – csakugy véletlenséggel – térités közben, de rá sem hederitett, olvasott tovább.

Az öreg pedig fogta unokája iskolakönyvét – talán forditva is tartotta – s oda sem hallgatva a leczkéjét hadaró gyerekre, nézte az előtte feltáruló családi képet. Nézte és magába szivta a lakás nyomasztó levegőjét, nézte és köhintett, hogy a mellére nehezedő nyomáson könnyitsen, nézte és olyan nyomorultul fölöslegesnek érezte magát itt, s ha a gyerek nem tartja fogva, ugy véli, nyulna a kalapjához és soha viszont nem látásra távozna.

S eszébe jutott a mult, – Istenem, össze-vissza tizenöt esztendeje. Mikor ő kevélyen ült az asztalnál s ez az ujságot olvasó gyerek könyörgött neki. Nem, soha! Ebbe a házasságba ő nem egyezik bele, azaz elveheti, hanem lásson más foglalkozás után, az ő mühelyében meg nem türi. S jöttek ketten, kéz a kézben. S ez az asszony, akkor még soványka, szőke lány, remegő könnycsepp a szemében és csókolgatta a kezét. Hogy ő nem hagyhatja Imréjét, inkább meghalnak mind a ketten, de ne taszitsa el miatta. Szerető, szolgáló, hüséges lánya lesz.

S megházasodtak az engedelme nélkül! S küzködtek idegeneknél két hónapig, tovább az öreg gőgje nem tartotta. Betoppant a szegénység hajlékába, föltett kalappal.

– A mi történt, megtörtént, – szólt hidegen – megbocsátani nem tudok, de bosszut állni sem akarok.

Hogy a nyakába ugrottak, ez az asszony hogy csókolta a kezét. A fiu milyen borongó alázattal állt előtte. A mühelyben hogy türte az ideges kifakadásokat! Most pedig – az asztalnál ül a fia, keményen összeszoritott szájjal, keményitett gallér van a nyakán és a fekete bajuszát éjszakára felköti, aztán mindennap borotválkozik. Hja, jobban értett a dolgához, – az asztaloslegényből butorgyáros lett, kicsi butorgyáros, de megkeresi a háromezer pengőjét évenként, mint egy krajczárt!

S az asszony. A sovány kis lány hová lett? Kék szeméből hova száradt a ragaszkodás könnyje? Kigömbölyödött, szépen kigömbölyödött. S ha az utczára megy, tiz forintos kalap van a fején s a ruháját fölemeli, hogy lássák az áttört harisnyáját. Nagyságos asszonynak szólitja az ügyvéd ur, a kinek néha pereket adnak át, s a ki olyan mély érdeklődéssel nézi az asszony minden mozdulatát, hogy az öreg már néhányszor pofon vágta volna, ha meg lett volna még a régi tekintélye. De nincs. A mühelye avitt volt, az Isten tudja, mit miveltek az uj emberek, hogy olyan takarosan és olcsón tudtak dolgozni. Azaz ő is tudta. A politura, a furnir finom, csak ugy ragyog, – de alatta fenyőfa a paliszander. Aztán évről-évre szegényebb lett s a gyerekek évről-évre jobban haragudtak rá, kogy miért volt akkor olyan lelketlen hozzájuk és engedte őket megházasodni.

– S engem nem tartott maga elég jónak ehhez az emberhez? – kiáltott rá az asszony, mikor ép veszekedésen érte őket.

– Tudtad! – rivalt rá a fia máskor, mikor az asszony fölkerekedett, hogy ő tovább nem él ezzel az emberrel. – Tudtad, mert mondtad nekem, de nem beszélned kellett volna, hanem cselekedned! Tudnod kellett volna, hogy a szerelmes ember olyan, mint a részeg, azzal nem okoskodik a józan, hanem lecsukja!

Az öreg lehorgasztotta a fejét. Hej, lett volna meg még a mühelye, lecsapott volna a fiura, azaz dehogy. A fiu nem mert volna igy beszélni hozzá, ha százszor butorgyáros is. De havonként tizenöt forintot kap tőle és az asszony is tud róla. Hogyan csaphatna le rájuk? S most lyukas a czipője, két hónapja már, hogy minden héten kiujul a folt rajta, s most nem lehet többé ujat rakni rá. Kellene uj, de kérni kellene. S a kérés nem jön ki a szájából. Tán hiába is jönne. De bizonyos, hogy egy nyugodalmas időt kellene kilesnie, mikor a fia meg a menye nem veszekszik egymással, s nem haragszik rá.

No, a mai este bizony nem olyan. Mi történt, ő bizony nem tudja. De kell is valaminek történnie? Elég baj ezeknek, hogy egymásra találtak s többé nem szabadulnak egymástól.

Az asszony bejön a tállal. A fiu leszökik nagyapja öléből s éhesen az asztalnak ront. A nagyobbik fiu leteszi a könyvet s a tányérját nézi. A gazda összehajtja az ujságot s egy karaj kenyeret tép szét a két kezével, mintha valakinek a husát tépné. Az asszony pedig kioszt a gyerekeknek s önmagának, aztán lecsapja magát a székre s foghegyről mondja az öregnek:

– No üljön le maga is.

Ez az is szó belevág az öreg szivébe. Maga is. Azt jelenti, hogy neki itt nincs helye, de ha itt van, nem dobják ki. A torka összeszorult s egy pillanatra megszállta a régi apai hatalom érzete.

– De igazán lyukas! – szól a kis fiu, mikor az öreg hirtelen ugrással felpattan, s ezzel vége volt a régi apai gőgnek. Mélységes szomoruság lepte el a lelkét s bus bucsuzó pillantást vetett az egyetlenre, a ki ebben a családi körben szerette és tisztelte.

– Már nem lesz soká lyukas – szólt különös hangon. A kis fiu szeme megtelt könynyel s a nagyobbik is megütődve nézett rá. Aztán odaült az asztalhoz, engedelmesen elfogyasztotta a tányérjába rakott porcziót.

– Nem fogom megmondani – gondolta közben, de már nem bánta. A vacsora nyomta a gyomrát, a levegő fojtogatta a torkát. Fölkelt az asztaltól, megcsókolta kis unokáját s busan bicczentett a fia felé.

– Most már mennék – szólt s megállt az asztal mellett.

– Jó éjszakát – szólt mogorván a fiu.

– Jó éjszakát – szólt ingerülten az asszony.

Pedig várta a marasztalást, az Isten tudja, miért.

Kint megállt a kapu előtt s nézte a hófelhős eget.

– Itthon vagyok – gondolta megkönnyebbülve s nézte a lyukas czipőjét.

Aztán sirásra csuklott. Valakinek el kellene panaszolnia a nagy gyávaságát, de nincs kinek. Megindult a lakása felé, hónapos ágya volt egy hajdani inasánál. Egy konyha, egy szoba és heten laktak benne. A mint benyitott, pálinkaszag áradt felé s vidám kurjongató legények, rongyos, a szesztől kipirult asszonyok nyujtották felé a kupiczát. S az öreg diadalmasan kilopta az egyik kezéből a pálinkás poharat:

– Ez az, – kiáltotta már is részegen – ezentul inni fogok, csuffá teszem a familiát, csuffá teszem a fehér hajamat, az ember, ha fölnevelte kölykét, csináljon magából disznót!

TARTALOM.

- A munka 3
- Kollegák 11
- A Miroszláv 19
- Vad emberek 32
- Marólúg 40
- Gyufás ember 48
- Az egyensúly 56
- Borbála kutyája 64
- A gyárban és otthon 76
- Fél liter bor 86
- A kánya 94
- Nyomok a hóban 102
- Campis és Box 113
- Az öreg napok 123
- Ezüst menyegző 131
- Munka nélkül 141
- A pálinka 151
- Alarich felesége 161
- Az apróhirdetések előtt 175
- A timár 183

- Palkó az önérzetes 192
- Pacsákné 201
- Munkás halála 211
- Éjjeli kávéházban 219
- Az öreg 229

Javítások.

Az eredeti szöveg helyesírásán nem változtattunk.

A nyomdai hibákat javítottuk. Ezek listája:

6 | Kilenczúkor már gy | Kilenczkor már úgy
191 | b mul, bámul | bámul, bámul
214 | megkinzottt | megkinzott
223 | O: Nem | Ő: Nem

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MUNKA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- MUNKA

- A MUNKA.

- I.

- II.

- III.

- KOLLEGÁK.

- A MYROSLÁV.

- VAD EMBEREK.

- MARÓLUG.

- GYUFÁS EMBER.

- AZ EGYENSULY.

- A tétel.

- A demonstráczió.

- 1.

- 2.

- BORBÁLA KUTYÁJA.

- I.

- II.

- III.

- A GYÁRBAN ÉS OTTHON.

- I. A gyárban.

- II. Otthon.

- FÉLLITER BOR.

- A KÁNYA.

- NYOMOK A HÓBAN.

- CAMPIS ÉS BOX.

- I.

- II.

- AZ ÖREG NAPOK.

- EZÜST MENYEGZŐ.

- MUNKA NÉLKÜL.

- A PÁLINKA.

- ALARICH FELESÉGE.

- AZ APRÓHIRDETÉSEK ELŐTT.

- A ZSINÓR.

- I.

- II.

- III.

- PALKÓ, AZ ÖNÉRZETES.

- PACSÁKNÉ.

- MUNKÁS HALÁLA.

- ÉJJELI KÁVÉHÁZBAN.

- AZ ÖREG.

- TARTALOM.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE